V lednu 1943,
pouze několik dní před konečnou německou porážkou u Stalingradu,
se scházejí Roosevelt a Churchill
v Casablance ve francouzském Maroku.
Stalin se schůzky neúčastnil.
Stáhl své diplomaty z Londýna a Washingtonu.
Aliance byla v krizi.
Rudá armáda se pohybovala na západ proti Němcům.
Iniciativa byla na druhé straně.
Uznání sovětských obětí
v USA konečně rostlo.
Dokonce i zanícený antikomunista, mediální magnát Henry Luce
učinil Stalina v časopise "Time" mužem roku 1942,
velebil jeho industrializaci
a konstatoval, že "Stalinovy metody byly tvrdé, ale vyplatily se."
Jiný Luceův magazín "Life"
vyobrazoval Sovětský svaz jako kvazi-Ameriku
a jeho občany jako "neuvěřitelné lidi,
kteří vypadají skoro jako Američané,
oblékají se jako Američané a myslí jako Američané."
Jeho nemilosrdná tajná policie byla dokonce popsána
jako celonárodní policie podobná americké FBI.
Roosevelt cítil, že musí učinit nějaký krok,
jinak riskuje zničení aliance.
On a Churchill se obávali toho, že by se Stalin mohl také dohodnout s Hitlerem,
aby zachránil Sovětský svaz před dalším ničením.
Koneckonců už to jednou udělal.
Ale v mnoha otázkách měl Roosevelt narozdíl od Churchilla
stejné názory jako Stalin.
Oba chtěli poválečné Německo
oslabené, pastevecky založené a bez průmyslu.
Byl to německý militarismus,
který byl příčinou takového neklidu v celé Evropě.
"Buď budeme muset německý lid vykastrovat,
nebo s nimi musíme zacházet takovým způsobem,
aby se nemohli dále reprodukovat lidé,
kteří by chtěli pokračovat stejným způsobem jako v minulosti."
Bylo to v Casablance, kde prezident oznámil
politiku "bezpodmínečné kapitulace".
Chtěl poslat zprávu Stalinovi,
že USA nepřestanou,
dokud nebude hitlerovské Německo zničeno.
"Bezpodmínečná kapitulace" bylo vyhlášení války
zaměřené nejen na nepřátelské vlády,
ale také na německé a japonské obyvatelstvo,
která ve svém nezamýšleném důsledku
povede k bombardování a k teroru civilního obyvatelstva,
ke zvýšení odporu těchto obyvatel
a k nejvíce kontroverznímu rozhodnutí této války -
shození atomové bomby na Japonsko.
Při zpětném pohledu by se dalo argumentovat,
že deklarování "bezpodmínečné kapitulace"
bylo jednou z největších Rooseveltových chyb.
Věci se ještě zhoršili, když Roosevelt a Churchill v Casablance potvrdili
spojenecké rozhodnutí vylodit se na Sicílii hned po misi v severní Africe,
opět tak odložit otevření druhé fronty v Evropě
a degradovat své národy, jež se tak nemohly podílet
na určení výsledku války.
To povede ke katastrofálnímu
italskému tažení z let 1943 - 1945
které dosáhlo malých úspěchů, ale za cenu vykrvácení
spojeneckých vojáků na Sicílii,
a k jatkám jako na předmostí v Anziu
a čtyřem bitvám o Monte Cassino,
které způsobily nacistům jen malé škody.
Zatímco Spojenci uvízli na jihu Itálie
a podezření Sovětů o britských úmyslech narostlo,
Roosevelt a Stalin se potkávají 10 měsíců po Casablance
vůbec poprvé v Teheránu v Íránu
v listopadu 1943.
Po neúspěšné snaze vyloučit Churchilla ze setkání,
Roosevelt akceptuje Stalinovu nabídku zůstat na sovětské ambasádě.
Ale Roosevelt cítí ze Stalina chlad a rezervovanost
během prvních třech dní setkání
a obává se, že neuspěje.
Ale čtvrtého dne, po popichování Churchilla
přímo před Stalinem kvůli jeho britským způsobům
a doutníkům,
Churchill podle Roosevelta
zrudl a zamračil se.
A čím víc to dělal, tím víc se Stalin usmíval,
až se nakonec od srdce rozchechtal
na účet Churchilla.
Nedlouho poté už mu Roosevelt říkal "strýček Joe".
Ledy byly prolomeny
a Roosevelt náhle cítil, že on a Stalin
spolu mluví jako muži a bratři.
Roosevelt připomenul sovětskému vůdci,
že by mohl otevřít dlouho odkládanou druhou frontu
následující jaro. Churchill byl nucen souhlasit,
ale stále navrhoval, že by vylodění mělo být vedeno
směrem na východ skrze Balkán
přímo k postupujícím Sovětům.
"Pan premiér se příliš zaměřuje
na poválečný svět a to, jakou roli v něm bude hrát Anglie.
Obává se toho, že Rusové budou příliš silní."
Roosevelt jasně uvedl,
že nechá Sovětům značnou volnost
při utváření budoucích poměrů ve východní Evropě
a pobaltských státech,
a na oplátku žádal jen, aby změny byly prováděny uvážlivě
a aby neurazily světový názor.
Roosevelt napsal Stalinovi osobní dopis, v němž slibuje...
"Spojené státy nebudou nikdy
jakýmkoliv způsobem podporovat takovou provizorní vládu v Polsku,
která by byla v rozporu s vašimi zájmy."
Klíčovým okamžikem bylo, když se Rooseveltovi
podařilo dostat od Stalina souhlas se vstupem do války proti Japonsku
v případě ukončení války proti Německu.
Vyčerpaný Roosevelt napsal o Teheránské konferenci...
"Učinili jsme obrovský pokrok."
"S využitím amerického
a poněkud gramaticky nesprávného hovorového výrazu
mohu říci, že jsme "spolu za dobře"
s maršálem Stalinem.
A já věřím, že nás čeká dlouhá spolupráce
s ním a ruským lidem,
která bude mít skutečný úspěch."
Sovětská válka pokračovala krvavým tažením do Běloruska,
a v lednu 1944 vstoupila do Polska -
odvěkkého ruského pohraničního nepřítele.
Znovudobytí Polska a zejména Varšavy
je tragickým a krvavým příběhem.
Jen málokdo vytrpěl tak mnoho jako Poláci během této dlouhé války.
6 milionů jich bylo zabito, 3 miliony z nich byli Židé.
Ale SSSR také
zaplatil vysokou cenu za osvobození Polska.
600 tisíc Sovětů zahynulo.
Zde byly také poprvé objeveny tábory smrti
v roce 1944 sovětskými vojáky
a celému světu tak byly neoddiskutovatelně odhaleny
obrázky skutečné šílenosti Hitlerova režimu.
Sověti rychle ustanovili prosovětskou vládu v Lublinu,
která zlikvidovala opozici,
což vyvolalo občanskou válku.
Z polské exilové vlády, která byla ustanovena v Londýně,
byli vyloučeni zapřísáhlí anti-komunističní reprezentanti.
Na Západě na ně nahlíželi jako na demokraty,
nicméně Stalin tvrdil, že jsou to teroristé,
potomci bílých Rusů, Bělogvardějců - zastánců cara,
kteří dříve bojovali proti revoluci
v ruské občanské válce v letech 1919-1922.
Na teroristických taktikách mu nebylo nic cizího,
a proto Stalin s cílem zvítězit
nad nenáviděnými, anti-komunistickými Poláky v Londýně
spáchal dvojí zvěrstva
zabitím tisíců důstojníků polské armády
v Katyňském lese roku 1940.
A pak znovu v roce 1944,
když přikázal Rudé armádě zastavit se před branami hlavního města,
zatímco Němci drtili
Varšavské národní povstání.
Sovětší obhájci argumentovali tím,
že Rudá armáda byla vyčerpána
po vysilujícím 45-ti denním, 720 km dlouhému postupu
proti houževnaté německé obraně
a s přetíženými zásobovacími a komunikačními linkami -
se potřebovali zastavit.
Neshoda nad Polskem se stane
největším zdrojem nedůvěry
mezi USA, Británií
a Sovětským svazem během i po druhé světové válce.
Ale abychom byli upřímní, mnoho lidí ze Západu nechápalo
že antisemitismus byl dlouhou dobu běžný
mezi většinovou populací polských katolíků
a že pro Stalina bylo Polsko otázkou
života a smrti pro Sovětský svaz,
protože polské území bylo koridorem,
kterým již dvakrát během 20. století prošli
nenávidění Němci do Ruska.
Z těchto důvodů Stalin požadoval a prosazoval
přátelskou vládu na svých hranicích.
Bylo to pro něj stejně důležité
jako Kanada nebo Mexiko
pro Spojené státy americké.
Během let 1944 a 1945
pokračovali Sověti v postupu
dobytím Rumunska, Bulharska,
Maďarska, Československa
a díky významné pomoci
partyzánských guerill, i Jugoslávie.
Kilometr za kilometrem
napříč východní a jihovýchodní Evropou
bojovali Němci do posledního muže.
Města se stala pevnostmi a byla zničena do základů.
Varšava, Budapešť, Vídeň -
odhaduje se, že během osvobozování těchto oblastí
zahynul jeden milión Sovětů.
A jak se Sověti z různých směrů probíjeli
směrem k Berlínu,
na západě se 6. června 1944
otevřela dlouho oddalovaná
druhá fronta.
Rok a půl po Rooseveltovu slibu Stalinovi.
Největší armáda, jakou svět kdy viděl,
zahrnující 11 tisíc letadel
a přibližně 4 tisíce lodí.
Přes 100 tisíc spojeneckých vojáků
a 30 tisíc vozidel
se vylodilo na francouzských plážích v Normandii.
Podle odhadů zemřelo při vylodění 3 tisíce mužů.
Spojenecké síly nyní postupovaly směrem k Německu
jak z východu, tak ze západu.
Vítězství bylo nevyhnutelné.
O měsíc později v červenci 1944
nastala klíčová událost, která bude formovat budoucnost světa.
Začal kongres Demokratické strany v Chicagu.
Jeho zdraví jednoznačně selhává,
ale Roosevelt si snadno zabezpečuje nominaci
na bezprecedentní čtvrté období.
Henry Wallace, jeho viceprezident,
byl nejspíš druhým nejpopulárnějším mužem v Americe
a lid si přál, aby byl znovu jeho kandidátem na viceprezidenta.
Nicméně během let si vytvořil mnoho nepřátel.
V květnu 1942 přednesl
oceňovaný proslov "o prostém člověku".
"Někteří mluví o americkém století.
Já říkám, že století, do kterého vstupujeme,
století, které vyjde z této války,
může a musí být
stoletím prostého člověka.
Nesmí zde být vojenský ani ekonomický imperialismus.
Příval svobody za posledních 150 let
byl velkou revolucí pro lidi.
Byla zde americká revoluce,
francouzská revoluce,
latinsko-americké revoluce...
ruská revoluce.
Každá promlouvala k prostému člověku.
Některé skončily jako exces,
ale lidé nakonec našli cestu ke světlu."
Volal po celosvětové občanské revoluci
a ukončení kolonialismu.
Jeho projev byl chladně přijat na druhé straně Atlantiku.
Churchill pověřil své tajné agenty
ve Spojených státech, aby Wallace sledovali.
Wallace nenáviděl britské impérium.
"Řekl jsem bez obalu, že představa
anglo-saské nadřazenosti,
nedílná součást Churchillova přístupu,
je pro mnoho lidí příliš útočná.
Churchill měl upito trochu whisky,
když říkal, proč se kát za anglo-saskou nadřazenost,
když jsme nadřazení,
máme společné dědictví
které bylo v Anglii ustanoveno během staletí
a bylo zdokonaleno naší ústavou."
Wallaceova nenávist k imperialismu
byla obecně známa a široce uznávána.
V březnu 1943 ho Roosevelt poslal
do Latinské Ameriky na misi dobré vůle
a tajně ho pověřil,
aby přesvědčoval národy k připojení se ke Spojencům.
65 tisíc lidí ho vítalo v Kostarice.
15% populace.
Více než milion lidí jásal
během jeho cesty ulicemi Santiaga v Chile.
Viceprezident se vrátil
s tuctem zemí, které vyhlásily Německu válku.
Byl to lepší výsledek, než většina lidí očekávala.
Po jeho návratu domů si podle průzkumu veřejného mínění
přálo 57% těch, co volili demokraty,
aby se Wallace stal Rooseveltovým nástupcem.
Nicméně opozice
uvnitř jeho strany byla enormní.
Jesse Jones měl podporu mocné skupiny
šéfů Demokratické strany, vedenou pokladníkem strany
a ropným milionářem Edwinem Pauleyem.
Spojeni svou nenávistí k Wallaceovi
zvolili za svého favorita Jamese Byrnese,
přezdívaného "asistent prezidenta".
James Byrnes vyrostl
v horké politice v dusné Jižní Karolíně.
V prostředí, kde bílá nadřazenost
a segregace přebíjela veškerá další témata.
Byl hybnou silou stojící za blokováním
federálního zákona proti lynčování v roce 1938.
Poté, co se proslavil zrušením odborů na jihu,
se Byrnes stal mocným americkým senátorem.
Pokud jste chtěli na Capitol Hillu něčeho dosáhnout,
šli jste za Jimmym Byrnesem.
V roce 1943 se nálada ve Washingtonu změnila.
Politika "Nového údělu" již nefungovala
a Roosevelt odstranil Wallace z Úřadu pro válečné hospodářství
a dosadil Byrnese do vedení nového Úřadu pro válečnou mobilizaci
Ale Wallace měl stále za zády mocného spojence -
amerického pracujícího člověka.
V dnešní době už si jen málo lidí pamatuje, že za druhé světové války
bylo více stávek organizovaných odbory
než v kterémkoli jiném období dějin USA.
V samotném roce 1944 bylo jednu dobu
ve stávce až jeden milión pracujících.
Válka osvěžila americký kapitalismus.
Korporátní zisky vzrostly z 6,4 miliardy dolarů v roce 1940
na 10,8 miliardy dolarů v roce 1944.
Ve zkratce... Válka byla dobrý byznys.
Ale zatímco zisky firem rostly,
mzdy dělníků byly zmrazeny.
Výsledkem byla vlna stávek, která zasáhla celý národ.
Američané proti Američanům -
tragická podívaná v těchto kritických časech,
kdy jednodnost je základem pro zachování demokracie.
Detroit byl klíčovým městem
v Rooseveltově "arzenálu demokracie".
"Velký arzenál demokracie."
Mnoho afro-amerických rodin migrovalo na sever
a hledalo práci ve zbrojařských továrnách.
Rasové napětí brzy eskalovalo.
Jeden demonstrující se posmíval...
"Raději bych viděl vyhrát Hitlera a Hirohita,
než pracovat vedle negra na montážní lince."
V červnu násilí vypuklo naplno
což bylo umocněné tím, že město mělo
policejní síly složené téměř jen z bělochů.
Byli povoláni federální vojáci, aby obnovili pořádek...
s ostrou municí.
34 lidí bylo zabito během nepokojů -
25 z nich byli černoši.
Wallace odjel do Detroitu zmapovat škody.
Byl zděšen.
"Nemůžeme v zahraničí bojovat proti nacistické brutalitě..."
"a zároveň doma tolerovat rasové nepokoje."
O několik let později bude tato situace připomenuta
bojovníkem za lidská práva Martinem Lutherem Kingem
v souvislosti s válkou ve Vietnamu.
V roce 1944 mocní odboroví předáci
Sidney Hillman a Skot Phil Murray
vyjádřili úplnou podporu Wallaceovi
a projevili nepřátelství k nově příchozím, jako byl Byrnes,
kteří si ve Washingtonu uzurpují moc.
Ale proti-wallaceovské síly řekly prezidentovi,
že Wallacova opětovná nominace na viceprezidenta
by rozdělila stranu.
Prezident neodpověděl na jejich ultimátum.
Vzal si čas na rozmyšlenou.
Eleanor Rooseveltová mu však připomněla, že Wallace
s ním byl od začátku. Byl jeho kolegou a vizionářem.
Ale prezidentův postoj
k Wallacovi zůstával hádankou.
Poslal Wallace posoudit
zapomenutou válečnou frontu v Číně.
Americký spojenec Čankajšek bojoval s Japonci
od počátku 30. let a spolu se svou ženou,
která měla americké vzdělání a silné postavení, madam Čankajškovou,
měl silné vazby na americké konzervativce.
Wallace však viděl rostoucí moc a sílu
Mao Ce-tungovy komunistické armády
a nebyl si jist Čankajškovou budoucností.
Jeho výsledná zpráva byla považována
za příliš kontroverzní a byla zamlčena.
Po svém návratu se Wallace okamžitě
sešel s prezidentem.
Volební nominace bude předmětem diskuse.
Byla to chvíle, které se Wallace děsil.
"Jeho náklonnost mě úplně dostala,
protože si pamatuji, jak mě k sobě přitáhl tak,
že jeho ústa byla vedle mého ucha a řekl mi...
"Henry, doufám, že budeme tím starým dobrým týmem."
Když kongres začal,
čekal na tuto podporu.
Ale sílící nemoc přinutila prezidenta
zůstat v San Diegu a poslal pouze vzkaz.
Franklin Delano Roosevelt řekl: "Pokud bych
byl delegátem na tomto kongresu,
volil bych Henryho A. Wallace."
I přes tato slova to byla krutá rána.
Prezident nebyl ochoten
bojovat za svého viceprezidenta.
Ale Wallace zůstal jako favorit.
Odbory řekly prezidentovi,
že ničitel stávek Jimmy Byrnes
pro ně není akceptovatelný. Byl ven ze hry.
Zoufalí šéfové strany,
vedení Edwinem Pauleyem,
Robertem Hanneganem, Edem Flynnem, Edem Kelleyem a dalšími,
potřebovali během 11 hodin najít náhradníka.
A toho našli v senátorovi z Missouri, Harry Trumanovi,
v muži omezené kvalifikace,
ale s málo nepřáteli.
Poté, co odmaturoval na střední škole,
byl zapleten do krachu tří podniků.
Sloužil se ctí za první světové války.
Jeho nejambicióznější obchodní podnik,
galanterie, přišel na buben v roce 1922.
A v roce 1933 napsal...
"Zítra mi bude 49 let,
ale pro všechno dobré, co jsem vykonal,
by mohla být ta 40 vynechána."
O rok později
politický šéf Kansas City Tom Pendergast
poté, co byl odmítnut
svými čtyřmi prvními volbami,
vybral 50-ti letého Trumana
za kandidáta do Senátu.
Když se ptali proč, Pendergast odpověděl...
"Chci všem ukázat, že dobře namazaný stroj
může poslat chlapce z kanceláře do Senátu."
Většina senátorů se mu vyhýbala,
protože v něm viděli "senátora od Pendergasta."
Když neuspěl se snahou o získání Rooseveltovy podpory při své snaze o znovuzvolení,
začal Truman tvrdě pracovat na získání respektu
ve svém druhém funkčním období v Senátu.
Nicméně průzkum veřejného mínění v den zahájení voleb
ukázal podporu 65% pro Wallace jako viceprezidenta,
Jimmy Byrnes měl 3% voličů
a Trumanovi patřilo 8. místo s 2% hlasů.
Jakmile Wallace přijel na kongres
odboroví předáci Hillman a Murray pronášeli svou řeč.
Wallace měl tisíce podporovatelů.
Murray se svým silným skotským přízvukem
řval na svého muže: "Wallaci! To je ono! Jen pokračuj!"
"Budoucnost musí přinést
rovné mzdy za stejnou práci,
bezohledu na pohlaví nebo rasu."
Wallaceův projev
byl neustále přerušován potleskem.
Skandování "Chceme Wallace!" vyplnilo celou halu.
Chceme Wallace! Chceme Wallace!
Někdo se napojil na reproduktory
a ty začaly hrát Wallaceův volební song
se svým refrénem "Iowa, Iowa, tam kde roste vysoká kukuřice."
"Iowa, Iowa, tam kde roste vysoká kukuřice..."
Rozzuřený Ed Pauley vyhrožoval,
že odstřihne reproduktory.
Vítěz byl už předem daný.
Vítězství bylo pro Wallace jisté.
Floridský senátor Claude Pepper si uvědomil,
že kdyby dnes nominoval Wallace,
Wallace by jasně vyhrál.
Probíjel si cestu skrze davy směrem k mikrofonu.
Ale šéfové nyní požadovali,
aby předseda schůze Samuel Jackson volby odročil.
Argumentovali, že takovýto chaos je rizikem vzniku požáru.
Jackson nevěděl co dělat, a tak nechal o přerušení hlasovat.
Pár lidí řeklo "jo," ale převážná většina
zaburácela "ne."
A Jackson měl tu drzost
oznámit, že hlasování o přerušení voleb prošlo.
Bylo to šokující.
Zmatek naplnil halu.
Pepper dosáhl prvního stupínku na pódiu,
byl pouze 5 stop a asi 9 sekund od mikrofonu,
když si šéfové strany vynutili přerušení volby
proti vůli delegátů.
Pokud by mohl v tomto momentě nominovat Wallace,
nebylo by nejmenších pochyb, že by se Henry Wallace
v plné síle vrátil jako viceprezident.
"Jak jsem to pochopil," napsal Pepper,
"ať už k lepšímu, nebo horšímu,
historie se v tu noc v Chicagu obrátila vzhůru nohama."
Samuel Jackon se Pepperovi druhý den omlouval
a Pepper napsal ve své autobiografii, že Jackson řekl...
"Měl jsem včera večer přísné instrukce od Hannegana,
že nesmím dopustit,
aby byl někdo nominován na viceprezidenta."
Hillman a Murray shromáždili ty samé vojáky
a vrátili se druhý den s tušením svého vítězství.
Ale přes tuto jednu noc
se Edwin Pauley a proti-wallaceovské síly
spojili kvůli podpoře Harryho Trumana.
Dohody byly zrušeny. Pozice nabídnuty -
pozice velvyslanců, teplá místa v trafikách.
Hotovost byla vyplacena.
Šéfové zavolali všem státním představitelům
s tím, že Roosevelt si přeje
senátora z Missouri jako svého viceprezidenta.
Bob Hannegan nasadil do pozic na nominace 16 "oblíbených synů"
aby odebral voliče Wallaceovi
a pak tyto hlasy předali Trumanovi.
Nicméně, když byly volby druhého dne opět zahájeny,
věci se opět začaly vyvíjet ve prospěch Wallace.
Iowa, největší zemědělský stát
v Unii dal tomuto kongresu
a demokratické straně
svého proslulého, význačného syna
Henryho A. Wallace, aby byl nominován
na pozici viceprezidenta Spojených států.
Chceme Wallace! Chceme Wallace!
Po skončení prvního kola hlasování
měl Wallace 429 hlasů, Truman 319.
Poté se rozběhlo druhé kolo voleb,
a plán, na němž šéfové strany pracovali, se rozběhl.
Jackson oznámil, že druhé kolo hlasování začne okamžitě.
Z tohoto důvodu nebudou přijímány žádné nové kandidátní listiny.
Policie starosty Kelleyho vytlačila tisíce
podporovatelů Wallace ven z haly.
Ale ti, co zůstali uvnitř, začali zpívat jako předtím
ve snaze protáhnout řízení.
Wallace začal druhé kolo hlasování pevně v čele,
ale postupně ztrácel půdu pod nohama,
když se Hanneganem dosazení kandidáti
jeden po druhém začali vzdávat svých hlasů ve prospěch Trumana.
Truman zvítězil.
Bylo po všem.
Tuším, že tohle je jen další ztracený případ, pane Paine.
Nikdo z vás neví o ztracených případech.
Pan Paine ano.
Řekl, že byly jediným důvodem, za který stojí bojovat
A jednou za ně bojoval.
A já vás mám za to rád.
A sám víte, že za ztracené případy jste vždy bojoval
tvrději než za cokoli jiného. Ano, dokonce jste byl ochoten pro ně zemřít.
Myslíte si, že jsem opilý.
Všichni si myslíte, že jsem opilý.
No, nejsem opilý!
A zůstanu stát přímo tady
a budu bojovat za tento ztracený případ!
Dokonce i kdyby byla tato místnost plná takových lží,
i kdyby sem napochodovala
celá armáda,
vždy se najde někdo, kdo mi bude naslouchat.
Henry Wallace přijal svou porážku,
slíbil svou loajalitu tandemu Roosevelt-Truman
a souhlasil s tím, že zůstane v kabinetu.
Dnes, pohřbené pod tradičním příběhem druhé světové války,
se na události z kongresu Demokratické strany roku 1944
již většinou zapomnělo.
Tyto události nicméně změní směřování historie.
Muž, který mohl být prezidentem,
se může nyní jen dívat od postranní čáry,
jak se události vyvíjejí.
V tomto kritickém roce probíhaly
i další zákulisní dohody.
Churchill, který nevěřil Rooseveltovu optimismu v Evropě,
odletěl do Moskvy
v říjnu 1944
na osobní setkání se Stalinem.
Po předchozích zkušenostech
amerického izolacionismu po první světové válce
ani jeden z vůdců vážně nevěřil, že američtí vojáci
zůstanou po válce v Evropě.
Proto bylo pro Churchilla nezbytně důležité
podpořit britské pozice tak silně, jak to jenom šlo.
Na zadní stranu kousku papíru
navrhl Churchill, jaký podíl vlivu
budou mít v každém národě v poválečné Evropě.
SSSR by získal 90% vliv v Rumunsku,
75% vliv v Maďarsku a Bulharsku,
Jugoslávie by byla rozdělena 50 na 50,
ale Británie by získala 90% v Řecku.
Řecko bylo klíčové pro britské pozice ve Středomoří.
Leželo blízko Egypta a strategického Suezského kanálu,
kterým přícházelo zboží udržující impérium naživu
z celého světa - od východní Afriky, přes Střední východ,
Blízký východ až po srdce celého impéria -
Indii, korunního klenotu.
A kromě toho také z ještě východněji položeného
Singapuru, který se stal opět britským územím.
Ačkoliv Churchill chtěl nekomunistické Polsko,
pravda byla taková, že Polsko bylo jednoduše mimo jeho oblast zájmu
a Churchill se více zabýval
o ochranu britské moci.
Stalin vzal papír a udělal na něm
modrou tužkou velkou fajku.
Churchill k tomu poznamenal...
"Možná to ani nebylo myšleno tak cynicky,
jak to vypadá, když jsme tu rozhodli o věcech
osudově se dotýkajících miliónů lidí
takovým chladnokrevným způsobem.
Spalme ten papír."
Ale Stalin naléhal na Churchilla,
aby si ponechal ten historický kousek papíru,
který Churchill nazval "Neslušný dokument."
Je to poprvé,
co Stalin přišel na letiště
popřát svým hostům šťastnou cestu.
To byl přesně ten druh tajné dohody,
které chtěl Roosevelt předejít.
Na tiskové konferenci v roce 1944
mluvil o britské Gambii v západní Africe,
kterou rok předtím navštívil.
"Je to to nejděsivější, co jsem v životě viděl.
Domorodí obyvatelé jsou 5 tisíc let za námi.
Britové jsou tam už 200 let.
Za každý dolar, který Britové poslali do Gambie,
si jich odtamtud vzali deset.
Je to jen obyčejné vykořisťování."
Roosevelt opakovaně hovořil
o poválečném systému poručenských území,
který by kolonie připravil na nezávislost.
Jedním z nich měla být Indočína,
u níž Rooselvelt trval na tom, aby nebyla po válce vrácena Francii,
jak požadovali Churchill a francouzský exilový vůdce Charles de Gaulle.
Roosevelt řekl v roce 1944 Cordellu Hullovi,
svému ministrovi zahraničí,
že "Francii patřila tato země
se svými 30 milióny obyvatel téměř 100 let
a ti lidé jsou na tom hůř, než byli na počátku jejich vlády."
Koncem roku 1944 řekl Churchill svému ministru zahraničí Anthony Edenovi...
"Nesmíme se nechat
dotlačit nebo zlákat k deklaracím,
které ovlivňují britskou suverenitu
v jakékoli kolonii či dominiu.
"Ruce pryč od britského impéria" zní naše zásada,
která nesmí být zeslabena ani pošpiněna
jen kvůli potěšení uvzlykaných obchodníků
jakékoli barvy pleti u nás doma či ve světě."
Britští vojáci
se vrátili do Řecka. A starobylé Atény,
centrum antické svobody, dychtivě očekávají své osvobození.
Churchill poslal britské jednotky do Atén,
aby potlačily komunistické partyzány,
kteří vedli podzemní odboj proti nacistům
a kteří nyní bojovali
proti silám reakcionářů, kteří chtěli návrat krále.
Ale Řekové nechtěli vyměnit
nacisty za starou monarchii.
Řeckou metropolí zuřily pouliční boje.
Churchill nařídil svým mužům,
aby se k Aténám chovali jako k dobytému městu.
Britský generál Scobie poslal na pomoc střemhlavé bombardéry.
Stalin odmítl podpořit partyzány
podle dohody uzavřené s Churchillem.
Roosevelt prý řekl...
"Jak se jen Britové opovažují páchat takovou věc?
Co všechno udělají pro to, aby navrátili dřívější poměry..."
V Evropě začalo svítat na vítězství
a Roosevelt se Stalinem a Churchillem se sešli podruhé a naposledy
z kraje února v Jaltě u Černého moře.
Sovětský svaz se soustředil výhradně na svou bezpečnost.
Británie chtěla udržet své impérium.
Spojené státy chtěly sovětskou pomoc
při ukončení války v Pacifiku
a podporu světové ekonomiky
otevřené pro americký obchod a investice
a dále založení Spojených národů
k zabezpečení nového míru.
Doktoři žádali Roosevelta, aby na Jaltu nejezdil.
Prezident slábl každým dnem,
ale jeho obrovský elán ho udržel v pohybu.
"Je to světová válka
a my už jsme začali
vytvářet světový mír."
Už nezbývalo mnoho času.
A ačkoli otázku Německa neviděli úplně stejně,
Velká trojka se shodla na úplném odzbrojení,
demilitarizaci a rozdělení Německa.
Dobyté území se rozdělí
do čtyřech okupačních zón,
kde ta čtvrtá připadne pod kontrolu Francie.
Spojené státy stále měly jednu silnou kartu -
poválečnou hospodářskou pomoc
pro Sověty k znovuvybudování jejich zničené země.
Byla zřízena Reparační komise
a reparace byly stanoveny na 20 miliard dolarů,
z nichž polovina by připadla Sovětskému svazu.
To byla silná motivace.
Polskou otázkou se zabývala
sedmá z celkově osmi jaltských schůzí.
Nakonec se tři vůdci dohodli na kompromisu
v podobě polské prozatímní vlády národní jednoty,
která nebyla silná
a měla zahrnovat i polské demokratické exilové vedení.
Štábní velitel námořnictva William Leahy,
veterán španělsko-americké
a první světové války, varoval Roosevelta...
"Ta dohoda je tak pružná,
že si ji Rusové mohou roztáhnout
z Jalty až do Washingtonu,
aniž by ji technicky porušili."
Roosevelt souhlasil. "Já vím, Bille. Vím to.
Ale je to maximum, co můžu v této době pro Polsko udělat."
Ve skutečnosti Spojené státy a Británie ztratily svůj vliv už tím,
že tak dlouho váhaly s otevřením druhé fronty.
Takže nakonec Rooselvelt nemohl v Jaltě nabídnout nic,
co by Stalin již neměl.
Stalin na druhou stranu nespěchal
s ustanovením revolučních změn. Pokud je vůbec chtěl.
Rozpoznal, že stejně jako v Řecku komunisté,
ačkoli často hráli klíčovou roli
v boji proti nacistům,
tvoří pouhou menšinu
ve většině těchto osvobozených národů.
Nikdy nesdílel Trockého nadšení
pro mezinárodní komunismus.
Jednou poznamenal, že komunismus sedí Polsku
asi jako sedlo krávě.
Byly to právě tyto konflikty, především nad Polskem,
které nakonec spojenectví roztrhly.
Ale co bylo pro Roosevelta nejdůležitější,
Stalin definitivně souhlasil,
že SSSR vstoupí do války proti Japonsku
tři měsíce po skončení války v Evropě.
V Číně pořád bylo téměř 2 milióny japonských vojáků
a bez sovětské pomoci by se válka táhla donekonečna.
Na oplátku Roosevelt s Churchillem slíbili
územní a hospodářské zisky,
které by Rusům v podstatě
navrátili to, co ztratili
během války v letech 1904-1905.
Dále Velká trojka dosáhl dohod
v oblasti Spojených národů,
jejíž zakládací schůze byla naplánována na duben 1945,
a také v oblasti systému poručenských území
jako řešením pro osvobozená koloniální území.
Ačkoli zde zůstaly určité výjimky
pro britská a francouzská území
v Indočíně, Africe a Asii.
Novinky z Jalty zažehly optimismus,
který nebyl viděn už celá desetiletí.
Bývalý prezident Herbert Hoover
nazval konferenci "velkou nadějí pro svět".
Válečný zpravodaj William Shirer,
který později napsal proslulý bestseller
"Vzestup a pád Třetí říše",
to označil za "mezník v historii lidstva".
Roosevelt se vracel triumfálně.
Poprvé oslovil Kongres,
aniž by stál,
a žádal ho o přijetí výsledků vyjednávání...
"...jako počátku trvalého míru,
na základě něhož můžeme s Boží pomocí budovat
lepší svět, v němž naše děti a vnoučata,
vaše i moje,
děti a vnoučata z celého světa,
musí a mohou žít."
Pro Franklina Delano Roosevelta
to bylo skvělé zakončení skvělého života.
Dohoda z Jalty bude navždy kontroverzní
a Rooselvelt bude nespravedlivě osočován z toho,
že Stalinovi kapituloval.
A v následujících týdnech
vyplují na povrch neshody s Rusy
ohledně Polska a dalších věcí.
Ale Roosevelt nikdy neztratil naději
a ve své poslední zprávě Churchillovi napsal...
"Zmenšil bych sovětský problém, jak jen to půjde,
protože tyto problémy ať už v té či oné formě
vyvstávají každý den
a většina z nich se urovná."
Roosevelt si skutečně myslel,
že bude žít a zajistí mír.
Ale ani ne dva měsíce poté,
po dvanácti letech v úřadu,
jeho velké srdce nakonec vypovědělo službu,
když zemřel na těžkou mrtvici.
Nejdéle sloužící prezident v amerických dějinách,
Franklin Roosevelt provedl zemi těmi nejtěžšími časy -
velkou hospodářskou krizí a světovou válkou.
Bez něj by poválečný mír, jehož bylo dosaženo na Jaltě
mezi britským a americkým impériem a sovětským komunismem,
nikdy nemohl být udržen.
Mezi těmito obry
působil nový americký prezident jen jako stín svého předchůdce
a on to také otevřeně přiznával.
Zatímco národ truchlí,
Harry S. Truman se stává prezidentem.
Sedmý americký...
V první den jeho úřadování
se ho skupina reportérů zeptala, jak se mu v práci daří.
A Truman odpověděl...
"Chlapi, pokud se modlíte, modlete se teď za mě.
Nevím, jestli na vás někdy spadl náklad sena,
ale když mi včera řekli, co se stalo,
cítil jsem se, jako by na mě spadl Měsíc, hvězdy
a všechny planety.
Dostal jsem tu nejhrůzněji zodpovědnou práci, jakou člověk může dostat.
Když reportér zakřičel...
"Hodně štěstí, pane prezidente!" Truman odvětil...
"Přál bych si, abyste mi to nemusel říkat."
Z Trumanovy strany to nebyla falešná skromnost.
Byl viceprezidentem jen 82 dní
a s Rooseveltem mluvil dvakrát.
Ale ani Roosevelt, ani nikdo jiný
se neobtěžovali viceprezidenta informovat,
že Spojené státy staví
nejsilnější zbraň v dějinách.
15. dubna se Truman a Wallace,
který zůstal ve vládě jako ministr obchodu,
setkali u pohřebního vlaku ve Washington's Union Station.
Byl tam s nimi ještě další muž...
Jimmy Byrnes,
Trumanův dávný rádce z dob, kdy byl senátorem,
který se s ním přátelil i v dobách,
kdy se mu většina senátorů vyhýbala
jako Pendergastovu patolízalovi.
Truman, ohromený skutečností,
že Byrnes doprovázel Roosevelta do Jalty,
se za ním rozhodl jít pro radu
i přesto, že později zjistil, že Byrnes odjel
z konference dříve a chyběl na mnoha důležitých jednáních.
Byrnes podal Trumanovi první skutečné informace
o atomové bombě, kterou popsal
jako výbušninu dost silnou na to, aby zničila celý svět,
a která "by nás mohla dostat do pozice,
abychom si na konci války mohli diktovat své vlastní podmínky".
Nespecifikoval však,
komu by USA měly diktovat tyto podmínky.
S obrovskou pokorou
vyzývám všechny Američany,
aby pomohli udržet národ jednotný
k obraně těch ideálů,
jež byly tak výmluvně proneseny
Franklinem Rooseveltem.
Toto se ukázalo být klíčovým momentem
světových dějin.
Většina z toho byla zapomenuta,
ale rozhodně stojí za to se na to znovu podívat.
První, kdo navštívil Trumana po Rooseveltově smrti 13. dubna,
byl ministr zahraničí Edward Stettinius.
Bývalý předseda představenstva ocelářské společnosti U.S. Steel
měl na Roosevelta jen malý vliv.
Ale Trumanovi Stettinius namaloval
obrázek sovětského podvodu a zrady,
což vycítil obzvlášť silně i Churchill.
A Churchill neztrácel čas a potvrdil toto tvrzení jak telegraficky,
tak rychlou návštěvou Washingtonu
v zastoupení svého ministra zahraničí Antonyho Edena.
Britský velvyslanec v USA, Lord Halifax,
popsal Trumana jako
"čestného, svědomitého průměrného člověka,
neschopného amatéra v dobrém smyslu,
obklopeného svými přáteli "na úrovni okresního soudce v Missouri".
To odpoledne se Truman setkal s Jimmy Byrnesem.
Vědom si své naprosté neznalosti,
žádal Byrnese, aby mu pověděl o všem
"od Teheránu do Jalty" a o všem "ostatním pod sluncem".
Byrnes rád vyhověl.
Na jejich schůzkách
Byrnes podpořil Stettiniusovu zprávu,
že Sověti porušují dohody z Jalty,
a žádal Trumana,
aby byl vůči nim nesmlouvavý.
Truman dal jasně najevo svůj zájem učinit z Byrnese ministra zahraničí,
jakmile Stettinius odejde pracovat
do Spojených národů.
V této atmosféře, velvyslanec v Sovětském svazu,
Averell Harriman
přispěchal z Moskvy,
aby varoval, že USA čelí
"invazi barbarů do Evropy"
a naléhal na Trumana, aby zůstal pevný
a řekl ruskému ministru zahraničí Molotovovi,
že "nebudeme tolerovat žádné komandování,
co se týká polské otázky".
Jakmile Rusové převzali kontrolu nad zemí,
podle tvrzení Harrimana přišla tajná policie a znemožnila svobodu slova.
Ale řekl, že Sověti nebudou riskovat porušení spojenectví s USA,
protože zoufale usilují o poválečnou rekonstrukční pomoc,
kterou jim Roosevelt slíbil.
Truman maskoval svou omezenou znalost
problematiky hněvem a suverénním vystupováním.
Řekl Harrimanovi, že neočekával,
že dostane od Rusů 100% toho, co chtěl,
ale rovnou čekal jen 85%.
Je důležité poznamenat,
že většina z nejhlasitějších kritiků Sovětského svazu
sdílela podobné společenské postavení
a hlubokou nenávist ke všemu, co jen trochu zavánělo socialismem.
Harriman byl synem železničního magnáta,
který založil banku Brown Brothers Harriman.
James Forrestal vydělal jmění na Wall Street.
Stettinius byl předsedou představenstva
jedné z největších amerických korporací.
Byli spojeni s enormně bohatými mezinárodními bankéry,
právníky z Wall Street a Washingtonu
a řediteli korporací, které vydělaly
většinu svého bohatství v meziválečném období.
Tito muži budou formovat poválečnou politiku USA
a to včetně Deana Achesona, Roberta Lovetta,
Johna McCloye, Johna Fostera a Allena Dullese,
Nelsona Rockefellera, Paula Nitze,
a ředitele General Motors Charlese Wilsona,
který byl v čele Rady pro válečnou produkci.
Wilson řekl, že Spojené státy potřebují
"trvalé válečné hospodaření."
Ačkoliv pracovali pro Roosevelta,
měli na něj fakticky jen malý vliv.
Proti tomuto nepřátelskému postoji
vůči Sovětům se postavili veteráni -
ministr války Henry Stimson,
štábní velitel generál George Marshall
a bývalý viceprezident Henry Wallace.
Admirál William Leahy znovu zmínil pružnost výkladu
dohody z Jalty a z toho plynoucí obtížnost
prokázání jednání ve zlé víře.
Řekl, že by byl vlastně překvapen, kdyby se Sověti
po Jaltě zachovali jinak, než se zachovali.
Marshall, který byl magazínem Time
jmenován "mužem roku 1943",
prohlásil, že rozbití spojenectví se Sověty
by bylo pro USA katastrofou, protože porážka Japonska
závisela na pomoci Ruska.
Konzervativní ministr války Henry Stimson,
který v 19. století bojoval proti indiánům z kmene Ute
a stále byl rád oslovován jako "plukovník",
měl mnoho zkušeností o tom, jak to ve světě funguje.
Když byl konfrontován s otázkou nabytí za pomoci síly,
vyjádřil se, že SSSR byl vždy důvěryhodný spojenec,
který často doručil ještě víc, než slíbil.
Zvláště pokud šlo o vojenské záležitosti.
Připomněl prezidentovi, jak je Polsko pro Rusko důležité a řekl...
"Rusové jsou pravděpodobně více realističtí než my,
pokud jde o jejich vlastní bezpečnost."
Už dříve poznamenal, že Rusko...
"...před rokem 1914 vlastnilo celé Polsko
včetně Varšavy až k německým hranicím.
A o navrácení tohoto území vůbec nežádalo."
Dodal, že mimo USA a Británii
jen velmi málo zemí sdílí západní chápání svobodných voleb.
I přesto však na své první schůzce
se sovětským ministrem zahraničí Molotovem dne 23. dubna,
11 dní po Rooseveltově smrti,
Truman nemarnil čas a hned Sověty obvinil
z porušení dohod z Jalty, především pak v Polsku.
Když se Molotov pokusil vysvětlit
Stalinův pohled na polskou dohodu z Jalty,
Truman jeho vysvětlení odmítl.
Když Molotov přišel s dalšími problémy, Truman ztratil nervy...
"Tímhle bych to ukončil, pane Molotove.
Ocenil bych, kdybyste můj pohled na věc
tlumočil maršálu Stalinovi."
"Takhle se mnou v životě nikdo nemluvil."
"Dodržujte své dohody
a nikdo už s vámi takto mluvit nebude."
Molotov naštvaně odešel.
Po setkání se Truman pyšnil...
"Řekl jsem mu to narovinu. Nechal jsem ho v tom vykoupat.
Jedna, dvě přímo do tlamy."
Zastrašování sovětského ministra zahraničí
v něm pravděpodobně evokovalo vzpomínku
na 162 cm vysokého Johna "Buráka" Trumana,
otce prezidenta, který sám měřil 172 cm.
Otec se dříve v Missouri pouštěl do rvaček s muži
i o stopu většími, jen aby předvedl, jak je tvrdý.
Tu samou tvrdost chtěl i u svých synů
a nalezl ji u Harryho mladšího bratra Viviana.
Harrymu však diagnostikovali zploštělé oční bulvy
a byl donucen nosit silné brýle.
Nemohl sportovat
a ostatní chlapci ho šikanovali,
když mu říkali "Čtyřoký" nebo "Bábovka"
a po škole ho honili domů.
Když celý roztřesený dorazil domů,
matka ho utěšovala tím, ať si z toho nic nedělá,
protože stejně měl být dívkou.
Problémy s pohlavím ho sužovaly celá léta.
Často se hovořilo o jeho ženských rysech.
Tíživá ekonomická situace jeho problémy jen zvýšila.
Nyní už dávno nebyl žádná bábovka, což prokázal tím, že se postavil
lídrům druhého nejmocnějšího národa na světě.
Jeho otec, o jehož uznání po celý život neúspěšně bojoval,
by byl na něj teď hrdý.
Stalin se cítil podveden
a hned následujícího dne telegrafoval Trumanovi,
že trvá na tom, že se s Rooseveltem dohodli,
že prosovětská polská vláda
bude tvořit jádro nové vlády.
Dodal, že sám neví,
jestli vlády Belgie a Řecka jsou skutečně demokratické,
ale nestrká do toho nos,
protože spadají do sféry britských zájmů.
To byla silná slova.
A i když založení Spojených národů
v San Franciscu o dva dny později 25. dubna
mělo být událostí oslavující novou éru mezinárodního míru,
bylo to zkaženo napětím mezi Spojenci.
Ruský požadavek, aby zde Polsko bylo zastoupeno prosovětskou vládou,
byl zamítnut.
Po této události
se vztahy i nadále rapidně zhoršovaly.
Když Truman zjistil, že jeho tvrdá taktika
nepřinesla žádané výsledky,
setkal se dvakrát s Josephem Daviesem,
bývalým velvyslancem v Sovětském svazu.
Konzervativní korporátní advokát
překvapil mnohé liberální kritiky
svým sympatizováním se sovětským experimentem.
Davies radil Trumanovi, že Sověti vždy byli
"puntičkáři, co se týče reciprocity mezi spojenci".
Takže akceptovali Brity dosazené vlády
v Africe, Itálii a Řecku,
přestože nereprezentovaly
antifašistické síly v těchto zemích,
a to protože chápali,
že se jedná o sféry zájmu USA a Británie.
A očekávali stejný přístup
k jejich bezpečnostním zájmům v Polsku.
Davies poznamenal, jak zásadně
se změnil jejich vztah v posledních šesti měsících,
kdy se Britové chovali jako iniciátoři,
a varoval, že pokud si Rusové budou myslet,
že se proti nim USA a Británie spolčují,
poradí si sami i bez Západu,
jako to udělali v roce 1939 uzavřením paktu s Hitlerem,
když začalo být jasné, že jim Západ v boji proti nacistům nepomůže.
Ale ujistil Trumana,
"že když se na ně obrátí se štědrostí a přátelstvím,
Sověti odpoví s ještě větší štědrostí."
Davies souhlasil, že zařídí schůzku mezi Trumanem a Stalinem.
V ten samý klíčový měsíc,
pár dní po Rooseveltově smrti,
Sověti shromáždili tři armády o 2,5 miliónech mužů,
aby dobyli Berlín a ukončili Hitlerovu tisíletou říši.
Ač to bylo neuvěřitelné, Němci dovedli,
i přes všechny své ztráty shromáždit silnou obranu
jednoho miliónu mužů, opevněné bunkry vzdušné síly a dělostřelectvo.
Jejich nejfanatičtější nábory
probíhaly nyní na sklonku války
mezi dětskými vojáky.
Bylo to poslední vzepětí Třetí říše.
Byla to krvavá bitva.
80 tisíc ruských vojáků bylo zabito,
nejméně 300 tisíc zraněných.
Bojovalo se o každou ulici.
Berlín padl po čtyřech dnech.
Hitler si vzal svou dlouholetou milenku Evu Braunovou
a následujícího dne spáchal sebevraždu.
Sovětští vojáci, hledající pomstu za vyplenění jejich země Němci
a dále poháněni tím, čeho byli svědky
při osvobozování koncentračních táborů Majdanek,
Sobiboru, Treblinky a Osvětimi,
se na své cestě do Berlína
chovali brutálně
vůči poraženým Němcům.
Stalin neudělal nic, aby to zastavil.
Ale když se éterem začaly šířit zprávy
o hordách sovětských vojáků plenících Německo,
dorazily rozkazy seshora, že to musí přestat.
A plenění ustalo.
Příběh pokračoval...
Někteří tvrdí, že až 2 milióny žen bylo znásilněno.
V následujících týdnech jich 100 tisíc vyhledalo
lékařskou pomoc kvůli znásilnění.
Jako součást Stalinova a Rooseveltova plánu
na přeměnu Německa v pastevecký národ,
sovětští důstojníci v prvních pár měsících
přepravili 100 tisíc vagónů se stavebním materiálem
a věcmi osobní potřeby zpátky do Ruska.
Některé, aby pomohly znovuvystavět
zničené hospodářství a jiné
jako kožešiny, obrazy, zlato a šperky
čistě pro peněžní účely.
Z toho vyplývalo to, že svět vnímal
Sovětský svaz jako barbarský
a brutální semiasijský národ,
který vtrhl do dříve civilizované Evropy.
Slovníková definice "empatie" zní...
Projekce nebo schopnost vžít se do pocitů a myšlenek těch druhých.
Vypadalo to ale, že Truman nebyl schopen porozumět
bolesti a utrpení sovětského lidu a motivům jejich jednání.
Roosevelt, který sám trpěl obrnou,
pochopil, že se dosáhlo vítězství díky sovětské oběti
a tento mír bude záviset na vzájemném respektu.
Dokonce Churchill připustil, že sovětská armáda vykuchala
vnitřnosti z německé válečné mašinérie.
Stalin byl tyran,
naprosto bezcitný, paranoidní diktátor, který opovrhoval
americkým konceptem demokracie.
Byl dalším pokračovatelem v tradici krutých carů.
S Rooseveltem očividně dobře vycházel
a podle mnoha důvěryhodných svědectví
dodržel své slovo dané Rooseveltovi.
Zoufale chtěl, aby přátelské vztahy
s USA pokračovaly.
Ale s počátkem studené války
byly vavříny sovětského vítězství nad nacistickým Německem
ukradeny... lépe řečeno zapomenuty.
Bude to trvat dalších 20 let,
než jiný americký prezident a veterán
John Fitzgerald Kennedy, který celý svůj život prožil
v určité bolesti a s vyhlídkami na smrt,
vzdá hold sovětským zásluhám ve druhé světové válce.
"Žádný národ si v dějinách válek
nevytrpěl víc než Sovětský svaz
za druhé světové války.
Nejméně 20 miliónů ztratilo život.
Nespočet milónů domovů a rodin
bylo spáleno a vypleněno.
Třetina jejich území
včetně dvou třetin jejich průmyslové základny
se změnilo v pustinu.
Ztráta rovnající se části
této země východně od Chicaga."
Německo oficiálně kapitulovalo 7. května.
Válka v Evropě skončila.
Konečně se náš německý nepřítel bezpodmínečně
vzdal Rusku, Británii
a jejímu Commonwealthu, Americe
a miliónům těm, co bojovali srdcem i duší,
lidu všech svobodných národů.
Den vítězství se slavil po celém světě.
Znamenalo to také, že Sověti podle dohody z Jalty
vstoupí někdy kolem 8. srpna do války v Pacifiku.
Téměř tři měsíce před 1. listopadem,
datem plánované invaze do Japonska.
Když se Truman a Byrnes,
nyní jmenovaný ministrem zahraničí,
setkali se Stalinem a Churchillem na nejdůležitější konferenci
druhé světové války v Postupimi, jedné ze čtvrtí Berlína,
čekali na novinky z tajných atomových zkoušek
v poušti Alamogordo.
Truman posunul start summitu
o dva týdny do půli července
a doufal, že test bomby proběhne dříve,
než jednání se Stalinem začne.
Robert Oppenheimer v poušti řekl...
"Byli jsme pod ohromným tlakem,
abychom to stihli ještě před jednáním v Postupimi."
Nakonec se ukázalo, že Trumanovi se čekání vyplatilo.
16. července, zatímco si Truman prohlížel rozbombardovaný Berlín
a připravoval se na schůzku se Stalinem následujícího dne,
vědci odpálili první atomovou bombu.
Překonalo to všechna očekávání.
Někteří vědci se dokonce báli,
že vážně zapálili atmosféru.
Groves telegrafoval předběžné výsledky Stimsonovi,
který spěchal informovat Trumana a Byrnese.
Byli nadšeni. Věděli, že se blíží nevyhnutelné.
Překlad: September a David83