Subtitles downloaded from www.OpenSubtitles.org
NEVYŘČENÉ DĚJINY SPOJENÝCH STÁTŮ
Věřím, že budeme s maršálem Stalinem
vycházet velmi dobře.
Americký lid měl vždy kuráž
a vždy ji mít bude.
Chceme Wallace! Chceme Wallace!
Budu akceptovat výsledky této konference
jako počátek budování trvalého míru.
Naším požadavkem byla
a zůstává
bezpodmínečná kapitulace.
Před krátkou dobou
americký bombardér shodil bombu
na Hirošimu
a zničil její využitelnost pro nepřítele.
Japonci zahájili válku ze vzduchu
v Pearl Harboru.
Nyní za to několikanásobně zaplatili.
A to stále není konec.
Zničíme jejich doky,
továrny,
a jejich komunikační linky.
Nenechte se mýlit -
Musíme kompletně zničit
japonské válečné síly.
Je to atomová bomba.
Využívá základní sílu ve vesmíru.
Stalo se to 6.srpna 1945.
Válka v Evropě byla ukončena před třemi měsíci
8. května.
KAPITOLA 3: BOMBA
Strašákem byl 1.listopad a operace Downfall -
invaze na japonské ostrovy,
na níž dohlížel generál Douglas McArthur.
Mnoho lidí se obávalo krveprolití
v případě střetu Američanů s fanatickým,
nepřátelsky naladěným civilním obyvatelstvem,
stejně jako se zbytkem japonské imperiální vojenské síly.
Nálada ve společnosti ohledně války s Japonskem
byla formována hlubokou nenávistí,
kterou Američané cítili k Japoncům.
Držitel Pulitzerovy ceny, historik Allan Nevins
po válce napsal: "Pravděpodobně v celé naší historii
nebyl žádný nepřítel tak nenáviděn
jako Japonci."
Admirál William "Bull" Halsey,
velitel sil v jižním Pacifiku,
byl nechvalně proslulý tím,
že své muže pobízel, aby zabíjeli ty "žluté opice"
a "dostali víc toho opičího masa".
"Jsou to odolné opice, ale měly by být zvládnutelné."
Článek v magazínu "Time" uváděl,
že "běžný Japončík je nevzdělanec.
Možná je to člověk,
ale nic tomu nenasvědčuje."
Britská ambasáda ve Washingtonu
oznámila do Londýna, že Američané vidí Japonce
jako "bezejmennou masu verbeže".
Když byl populární válečný dopisovatel Ernie Pyle
přesunut z Evropy do Pacifiku
v únoru 1945, poznamenal si...
V Evropě jsme cítili, že naši nepřátelé,
ač hrozní a smrtící,
jsou stále lidmi.
Ale tady jsem brzy poznal,
že na Japonce se nahlíží
jako na šváby či myši.
Část těchto nálad lze jistě
přičíst rasismu.
Americká nevraživost vůči Japoncům však prudce vzrostla
díky zákeřnému útoku na Pearl Harbor.
A na začátku roku 1944
vypustila vláda USA informaci
o sadistickém zacházení s americkými
a filipínskými vězni během Bataanského pochodu smrti
o dva roky dříve.
Zprávy o nevýslovné japonské krutosti
mučení, ukřižování,
kastraci, rozčtvrcování,
utínání hlav, zapalování a pohřbívání zaživa,
vivisekci,
přibíjení vězňů hřebíky na stromy
a využívání jich na cvičení útoků bajonetem -
toto nyní zaplavilo média.
Dokonce i předsudky trpící prezident Truman
dlouho pozdržoval zveřejnění reportáží o japonské surovosti.
Jako mladý muž dvořící se své nastávající manželce napsal...
"Myslím si, že lidé jsou si rovni,
pokud jsou poctiví a slušní
a nejsou to negři nebo Číňani.
Strýček Will říká, že Pán
stvořil bělocha z prachu,
negra z bláta
a pak vzal vše, co zbylo, a vznikl Číňan."
Abychom byli fér, Truman byl produktem
své doby a místa.
Jeho životopisec Merle Miller napsal...
"V soukromí pan Truman vždycky říkal "negr".
Alespoň pokaždé, když jsem s ním mluvil."
Rasismus zvítězil, když prezident Roosevelt
v únoru 1942 podepsal rozkaz
k evakuaci přes 110 000
Japonců a japonských Američanů
z Kalifornie, Oregonu a Washingtonu
z důvodu,
že "představují hrozbu pro národní bezpečnost".
70% z nich byli američtí občané,
ale i když se našli tací, co bránili jejich ústavní práva,
nakonec byli všichni umístěni do deseti různých táborů,
v té době často označovaných jako koncentrační tábory.
Životní podmínky zde byly žalostné.
Nedostatek tekoucí vody, koupelnových zařízení,
slušných škol,
izolovaných budov a pořádných střech.
Pracovali pod spalujícím pouštním sluncem
za bezvýznamnou mzdu.
Evakuovaným bylo dovoleno vzít pouze to, co unesou,
a tohoto využili někteří západní chamtivci
a zabrali majetek svých odvedených sousedů
za zlomek jeho skutečné hodnoty.
Ztráty Japonců jsou odhadovány na 400 milionů dolarů
v osobním majetku.
V dnešních cenách by to bylo více než 5 miliard dolarů.
Japonské odhodlání tváří v tvář porážce
bylo legendární.
V únoru a březnu 1945
po 5 týdnech bojů na ostrově Iwo Jima
bylo zabito téměř 7 tisíc amerických námořníků a mariňáků
a zraněno jich bylo přes 18 tisíc.
- Strykere! - Ano, pane?
Plukovník přikázal, že musíme vztyčit tuto vlajku ihned,
jakmile bude vrcholek zabezpečen.
- Ujistěte se, že se tam dostane. - Ano, ano, pane.
Najděte něco, co můžeme použít jako standartu,
a umístíme ji na vrchol.
Dokonce i holywoodská hvězda John Wayne
padl za oběť.
Dobrá, Conwayi. Vidím, že jste to dokázal.
Jo, hádám, že se ten tichý hlásek pletl.
Cítím se lépe.
Také se cítím o moc lépe.
Vlastně jsem se nikdy tak dobře necítil.
Co takhle dát si cigaretku?
Nejprve bojovat za práva a svobody,
pak za svou čest, my jsme...
Dobrá! Do sedel!
Zpátky do války!
...mariňáci Spojených států.
Na Okinawě, nejkrvavější bitvě v Pacifiku,
bylo zabito nebo pohřešováno přes 12 tisíc Američanů
a přes 36 tisíc zraněno.
100 tisíc japonských vojáků
a stejné množství okinawských civilistů
bylo zabito.
Mnoho z nich spáchalo sebevraždu.
Američané byli zvláště šokováni
1 900 útoky kamikadze,
kteří potopili 30 a poškodili zhruba 360 námořních plavidel.
Japonští vojáci bojovali za císaře,
kterého mnozí uctívali jako boha.
Věřili, že kapitulace by přinesla jejich rodinám hanbu,
ale smrt na bojišti
jim přinese nejvyšší vyznamenání.
Všichni armádní plánovači souhlasili,
že invaze bude nákladná.
Ale debaty nad tím jak nákladná
zuřily po celá desetiletí.
Marshall řekl Trumanovi 18. června,
že neočekává více jak 31 tisíc obětí.
Hranice mezi tím, co je a co už není morální, se v Americe dramaticky snížila
během druhé světové války.
Bombardování městských oblastí začalo mnohem dříve,
už během první světové války,
když si Evropané navzájem bombardovali města.
Budiž jim přičteno k dobru, že USA silně odsoudily
japonské bombardování čínských měst v roce 1937.
Když válka v roce 1939 začala,
Roosevelt zapřísahal bojovníky,
aby se zdrželi nelidského barbarství
včetně bombardování bezbranných měst.
Nicméně v polovině 40. let
velká města jako Barcelona, Madrid,
Šanghaj, Peking, Nanjing
Varšava, Londýn, Rotterdam,
Moskva, Leningrad, Budapešť,
Víděň, Kolín nad Rýnem, Berlín
a mnoho dalších bylo těžce bombardováno.
Německo začalo se smrtícími nálety na britská města
a Britové odpověděli tisícem letových formací
nad městskými cíli v Německu.
Když generál amerických leteckých sil Curtis Lemay
přijel do Anglie v roce 1942,
strategií britských leteckých sil v Německu bylo
cílené bombardování klíčových továren
a dopravních sítí během denních náletů.
Nicméně mnoho posádek bylo sestřeleno.
V obavách o své životy
mnoho pilotů jednoduše přerušilo své mise
a vrátilo se na základnu.
Morálka byla na bodu mrazu.
Lemay vydal pro své letce přísné nařízení.
"Počet našich přerušených misí je příliš vysoký.
Příčinou toho je strach.
Z tohoto důvodu se budu účastnit těchto misí
ve vedoucím letadle. A pokud některá posádka vzlétne
a vrátí se, aniž by dosáhla svého cíle,
bude postavena před vojenský soud.
Pozor!
Řeknu vám teď, v čem si myslím,
že je váš problém.
Viděl jsem to ve vašich tvářích minulou noc.
Vidím to tam i nyní.
V poslední době jste strávili hodně času ve vzduchu
a myslíte si, že byste měli mít odpočinek.
Stručně řečeno, litujete sami sebe.
Nemám mnoho trpělivosti
s tímhle za-co-tady-vlastně-bojujeme.
Jsme ve válce, ve válce se střílí.
Musíme bojovat.
A někteří z nás musí zemřít.
Neříkám vám, abyste se nebáli.
Strach je normální.
Ale přestaňte se nad tím trápit.
Netrapte se ani sami nad sebou.
Přestaňte si dělat plány.
Zapomeňte na cestu domů.
Považujte sami sebe již za mrtvé.
Jakmile jednou přijmete tuto myšlenku,
nebude to už tak těžké.
Pokud si někdo z vás myslí, že na to nemá,
pokud si o sobě myslí, že je natolik výjimečný,
aby byl schován a uchráněn,
udělá nejlépe, když teď přehodnotí své názory.
Protože nikoho takového ve své skupině nechci.
Budu ve své kanceláři za pět minut.
Můžete za mnou přijít.
Počet přerušení misí klesl téměř na nulu.
Nicméně i pak se Lemay zamýšlel nad změnou strategie,
frustrovaný omezeními konvenčního bombardování.
Za inspiraci mu posloužili Britové
a zvláště pak nechvalně známý Sir Arthur "Bombardér" Harris,
který nedělal rozdíly mezi vojenskými
a civilními cíli.
Byl to Harris, kdo v únoru 1942
zninicioval přesun od přesného, ale nebezpečného denního bombardování
k nechvalně nepřesným nočním bombardovacím náletům,
které zabíjely bez rozdílu i civilisty.
Spojené státy se v minulosti vzepřely takovým jatkám,
ale nyní se celodenní bombardování začalo praktikovat.
Britové v noci, Američané přes den.
V červenci 1943 britské bombardéry, včetně Harrise,
zničily německé město Hamburg
a vytvořily při tom ohně vyšší než Empire State Building.
Lemay cítil, že by to mohl udělat ještě lépe.
V listopadu 1943 zničily americké vzdušné síly Münster.
Byl to počátek nové války.
V noci 13. února 1945
nádherné barokní město Drážďany
na březích řeky Labe,
zaplněné uprchlíky před Rudou armádou,
zmizelo z povrchu zemského.
25 tisíc lidí bylo zabito v noci britskými bombardéry,
jež následovaly druhého rána Američané.
Město mělo jen malou vojenskou hodnotu.
Cena za spojenecké bombardování Evropy
byla obrovská jak v lidech, tak materiálu,
a představovala téměř čtvrtinu britských válečných sil
a hodně i těch amerických.
Ale stálo to za to?
Bombardování zpomalilo růst
německého zbrojařského průmyslu
a vzalo si svou daň na morálce obyvatelstva
zabitím odhadovaného více než půl miliónu
německých, italských a francouzských civilistů
a přinutilo Luftwaffe odklonit síly
na obranu svého území, díky čemuž
jim pak chyběly na sovětské frontě.
Nicméně samotná obrana a opravování škod
je možná stálo méně, než Spojenci utratili
za způsobení takových škod.
Přes 79 tisíc amerických
a podobné množství britských členů posádek
bylo zabito v akci.
Dokonce i Churchill se v roce 1943 nahlas podivoval...
"Jsme snad zvířata?
Nezašli jsme až příliš daleko?"
V polovině dubna už v Německu nezbylo nic,
co by stálo za to zničit.
Lemay prohlašoval...
"Musíte zabíjet lidi. A když jich zabijete dostatečné množství,
přestanou bojovat."
Koncem roku 1944 byl muž, Japonci přezdívaný
"Démon Lemay",
převelen do Pacifiku,
kde bombardoval japonské civilisty
se zuřivostí, která nemá
v historii válek obdoby.
Lemay tomu narozdíl od britského termínu plošné bombardování
otevřeně říkal "bombardovací teror".
V tomto roce zabírala americká armáda
čím dál více a více japonských území,
až došlo i na americké bombardéry.
A v noci 9. března 1945
poslal Lemay 330 letadel na Tokio,
hlavní město impéria...
Nesly zápalné bomby,
skládající se z napalmu, termitu,
bílého fosforu,
a dalšího hořlavého materiálu.
Tokio bylo po tisíce let známo pro svůj bambus a dřevo.
Říkalo se mu "Papírové město".
B-29 zničily 41 km čtverečných,
zabily přes 100 tisíc civilistů
a zanechaly za sebou přes milion lidí bez domova.
Toto ohnivé peklo uvádělo vodu v kanálech do varu,
tavilo kov a lidé začali
samovolně hořet.
Zápach hořícího masa byl tak silný,
že donutil posádky v letadlech zvracet.
Tokijský nálet byl znám jako Lemayův mistrovský kousek.
Řekl...
"Plést do toho, co děláme,
morálku je nesmysl."
Americké vzdušné síly ve skutečnosti bombardovaly
podle odhadů až 100 japonských měst,
z nichž některá neměla vojenský význam
a podle odhadů to stálo více než půl miliónu životů.
Téměř nikdo proti masakrům japonských civilistů
při bombardování neprotestoval.
Bylo to, jak řekl jeden brigádní generál,
"jedno z nejkrutějších a nejbarbarštějších
vraždění civilistů v celé historii".
V městě Toyama dosáhla destrukce 99,5%.
Ministr války Henry Stimson řekl Trumanovi,
že by nechtěl, aby USA získaly reputaci,
že ve své krutosti předstihly Hitlera.
Když se podíváme na to hrozivé dílo zkázy
spáchané Lemayovým bombardovacím terorem,
atomová bomba se může zdát
jako děsivý, avšak logický další krok.
Ale jak se vývoj blížil ke konci,
mnoho vědců se začalo ošívat.
Leo Szilard a další
samozřejmě rozuměli tomu, že bomba, kterou stavěli,
byla jen primitivní prototyp toho, co bude následovat.
Szilard, nositel Nobelovy ceny za chemii Harold Urey
a astronom Walter Bartky
se pokusili sejít s Trumanem,
aby ho varovali před použitím bomby.
Byli avšak odkázáni do Jižní Karolíny,
aby si promluvili s Byrnesem,
jehož odpověď Szilarda šokovala.
"V té době již pan Byrnes věděl,
stejně jako zbytek vlády,
že Japonsko bylo již v podstatě poražené.
Spíše se obával rozšíření
ruského vlivu v Evropě
a myslel si, že vlastnictví a demonstrace bomby
učiní Rusko ovladatelnějším."
Leslie Groves také připustil,
že pro něj bude Rusko vždy nepřítelem.
"Po dvou týdnech, co jsem převzal
tento projekt, jsem neměl
jakoukoliv iluzi o tom,
že Rusko je náš nepřítel
a tento projekt je zřízený právě za tímto účelem."
V červnu vědci z laboratoře v Chicagu, podílející se výzkumu atomové bomby,
vypracovali varovnou zprávu o tom, že jaderný útok na Japonsko
by nezničil pouze americký morální postoj,
ale vyvolal by i závody v jaderném zbrojení
se Sovětským svazem.
Zpráva také uváděla, že jelikož vývoj bomby nebyl žádným tajemstvím,
Sovětský svaz by je brzy dohnal.
Když bezpečnostní důstojníci zakázali její šíření,
Szilard vypracoval petici pro Trumana
podepsanou 155 vědci, kteří pracovali na projektu.
Avšak Robert Oppenheimer zachytil tuto petici
v Los Alamos a upozornil Grovese,
který zařídil, aby se petice nikdy nedostala k Trumanovi.
Grovesovi bezpečnostní agenti prováděli
rozsáhlé sledování Szilarda
po celou dobu války.
V jednu chvíli označil Groves Szilarda
za "nepřátelského vetřelce" a požadoval
jeho internaci po dobu trvání války.
V květnu 1945
podpořil generál Marshall Oppenheimerův návrh
na sdílení informací se sovětskými vědci.
V případě odmítnutí tohoto návrhu, navrhoval pozvat sovětské pozorovatele na test,
avšak Byrnes vetoval jakýkoliv podobný návrh.
Použití bomby se nyní zdálo neúprosné, nezastavitelné.
A apokalyptická hlavice se ukázala
v červenci v Postupimi,
kde Velká trojka řešila rozdělení
poválečného světa.
Bylo to perfektní místo na odhalení existence bomby.
Místo konání konference vypadalo divně a jakoby z jiného světa.
Sovětští vojáci okupovali zničené hlavní město Berlín.
Truman řekl, že jeho hlavním důvodem,
proč jel do Postupimi, bylo zajištění vstupu Sovětů
do války v Pacifiku,
ujištění, které mu byl Stalin připraven znovu dát.
Truman si zapsal do svého deníku...
"Do války s Japončíky vstoupí 15.srpna
a ti budou hotoví, až to zjistí."
Spojenecké výzvědné služby souhlasily a reportovaly...
"Vstup Sovětského svazu do války konečně přesvědčí Japonce o nevyhnutelnosti jejich úplné porážky."
Většině lidí už bylo jasné,
že Japonci jsou téměř poraženi.
Koncem roku 1944
bylo japonské námořnictvo zdecimované,
letectvo těžce oslabené,
železniční dopravní systém v troskách,
zásobování jídlem se zmenšilo,
morálka veřejnosti poklesla.
Po porážce Němců se začala ruská armáda shromažďovat
na Sibiři v obrovském množství a chystala se na vpád
do Japonci ovládaného Mandžuska
na začátku srpna 1945.
V únoru toho roku princ Konoe,
bývalý předseda vlády, napsal svému císaři...
"Je mi líto, ale musím říct, že japonská porážka je nevyhnutelná."
Vrchní japonská válečná rada se v květnu rozhodla
oťuknout si Sověty ohledně mírových podmínek.
Chtěli nejenom udržet SSSR mimo jejich válku,
ale také zjistit, zda by jim pomohli
zajistit lepší podmínky kapitulace u Američanů.
Bylo to delikátní vyjednávání,
avšak americká výzvědná služba odposlouchávala
japonské telegrafování od začátku války.
A 18. července zachytila zprávu z Tokia
určenou japonskému velvyslanci v Moskvě,
která jasně říkala,
že "bezpodmínečná kapitulace je jedinou překážkou míru".
Truman to popsal jednoznačně
jako "telegram od japonského císaře
žádajícího mír."
Forrestal v tom viděl důkaz
o přání Japonců na ukončení války.
Stimson to popisoval jako japonské mírové manévry.
Byrnes poukazoval na japonskou touhu po míru.
Všichni věděli, že Japonci jsou vyřízení.
Konec byl blízko.
A několik Trumanových blízkých poradců
na něj naléhalo, aby upravil podmínky bezpodmínečné kapitulace tak,
aby si Japonci mohli ponechat císaře,
a tím urychlit konec války.
Pro lidi byl císař posvátnou bytostí
a středem jejich šintoistického náboženství.
Kdyby ho viděli oběšeného jako Mussoliniho v Itálii
nebo poníženého během válečného soudu,
bylo by to víc, než by mohli snést.
MacArthur hlásil,
že "pověšení jejich císaře by pro ně
bylo srovnatelné s ukřižováním Ježíše pro nás.
Všichni by pak bojovali do posledního dechu".
Ale Jimmy Byrnes řekl Trumanovi, že to on
by byl politicky ukřižován, pokud by imperiální režim přežil.
A opět zvítězila jeho rada.
Truman a Byrnes věřili, že mají způsob, jak urychlit
japonskou kapitulaci za amerických podmínek
bez sovětské pomoci,
a tím odepřít SSSR
územní a ekonomické výsady
slíbené Rooseveltem.
Truman zpozdil začátek Postupimské konference
o dva týdny,
čímž dal vědcům čas na připravení testu bomby.
Fungovala.
Stimson mu předal novinky.
Konference začala hned další den.
Později si přečetl celou zprávu.
Test byl děsivý, téměř za hranice chápání.
Trumanovo chování se kompletně změnilo.
Churchilla tato změna ohromila.
"Nemohl jsem to pochopit.
Byl to jiný člověk.
Řekl Rusům, na co mají nárok a na co ne,
a obecně řídil celé setkání."
24. července informoval Truman Stalina,
že Spojené státy mají v držení
novou zbraň neobvyklé destruktivní síly.
Pane prezidente, pamatuji si, že jste v Postupimi řekl Stalinovi,
že vlastníme atomovou bombu.
- Ano. - Vypadal, že to na něj udělalo
- dojem? - Ne. Myslím si,
že úplně nerozuměl tomu, co jsem mu říkal.
Řekl jsem mu, že jsme objevili ohromně mocnou výbušninu
a že navrhujeme ji využít k ukončení války s Japonskem.
A on se usmál a řekl mi, že je velmi šťastný, že to slyší.
Pak konverzace skončila a každý jsme šel
svou cestou.
Truman byl však v této věci naivní.
Klaus Fuchs, muž ideologického přesvědčení,
jenž byl částí britské vědecké mise
v Alamogordu,
předal technické informace
o bombě do rukou sovětských manipulátorů.
Stalin ve skutečnosti věděl, na kdy byl test naplánován,
a nyní mu bylo řečeno, že byl úspěšný.
Anthony Eden, britský ministr zahraničí,
si poznamenal Stalinovu reakci na Trumana
jako přikývnutí a tiché "Děkuji vám."
Hned jakmile odjel z konference,
zavolal Stalin svému šéfovi tajné policie
Beriovi a vynadal mu, proč mu neřekl
o úspěšném testu dřív než Truman.
Ministr zahraničních věcí Andrej Gromyko si poznamenal,
že když se Stalin vrátil do své dači,
podotknul, že Američané jistě využijí svůj atomový monopol
k diktování podmínek v Evropě.
On se však nenechá takto vydírat.
Rozkázal sovětským vojenským silám
urychlit jejich vstup do asijské války
a sovětským vědcům přikázal
zvýšit tempo ve výzkumu.
Trumanovo chování v Postupimi
upevnilo Stalinovu víru, že USA
zamýšlejí ukončit válku rychle,
a tak se vyhnout splnění slíbených výsad v Pacifiku.
25. července Truman schválil
direktivu podepsanou Stimsonem a Marshallem
přikazující shození atomové bomby na Japonsko
co nejdříve to po 3.srpnu
počasí dovolí.
Truman a Byrnes očekávali, že japonská vláda
plně odmítne výsledky Postupimské deklarace,
která jim nedávala žádné ujištění ohledně císaře.
USA dokonce vetovali
Stalinovo přání podepsat tuto deklaraci.
Přidání Stalinova podpisu by dávalo Japonsku signál,
že se Sovětský svaz chystá na vstup do války.
Bylo to neuvěřitelně podloudné jednání
ze strany USA vůči Japonsku
i vůči SSSR.
Zatímco hodiny odpočítávaly čas
zbývající do sestavení funkční atomové bomby,
chybějící sovětský podpis
povzbuzoval Japonce
v pokračování jejich marného diplomatického úsilí,
které se táhlo od května tohoto roku, ve snaze udržet Sověty mimo válku.
Věděli totiž, že vstup jejich gigantické armády
by zničil japonské císařství.
Stimson, který měl vážné obavy
o užití bomby, ji popsal jako "strašlivou,
děsivou a ďábelskou"
a opakovaně se snažil přesvědčit Trumana a Byrnese,
aby ubezpečili Japonce ohledně císaře,
ale byla to jen marná snaha.
Když si Stimson stěžoval Trumanovi, že je ignorován,
Truman řekl svému staršímu, křehkému ministru války,
že jestli se mu to nelíbí, tak ať si sbalí svých pět švestek a jde pryč.
Ačkoli Truman vždy poněkud hrdě
přebíral odpovědnost za své rozhodnutí,
Groves, který vydal konečný příkaz ke shození bomby,
tvrdil, že Truman ve skutečnosti nic nerozhodl.
"Co já vím,
rozhodl se nevměšovat.
V zásadě se rozhodl nenarušovat existující plány.
Truman neřekl ani "ano", ani "ne".
Groves popsal Trumana opovržlivě jako malého chlapce na tobogánu.
Trumanův postoj ohledně této věci byl záhadou.
V tuto dobu vyhrožoval atomovou bombou jako pokerový hráč
a byl připraven zahrát ji proti Stalinovi,
ale chápal také, že to byl skutečný Damoklův meč,
visící nad celým lidstvem.
Do svého postupimského deníku si zapsal...
"Objevili jsme nejhrozivější bombu
v celé historii lidstva.
Může být ohněm destrukce
předpovězeným proroky v údolí řeky Eufratu
v éře po Noemovi a jeho arše."
Šest ze sedmi pětihvězdičkových důstojníků,
kteří obdrželi své poslední hvězdy ve druhé světové válce,
prohlásilo, že bomba byla morálně odsouzeníhodná,
či vojensky zbytečná
nebo obojí.
Eisenhower řekl...
"Tenkrát mi Stimson řekl,
že se to chystají shodit na Japonce.
Poslouchal jsem. Dobrovolně jsem se k ničemu nehlásil,
protože koneckonců moje válka v Evropě skončila
a nezáviselo to na mě.
Avšak byl jsem proti tomu ze dvou důvodů.
Za prvé Japonsko bylo připraveno vzdát se
a nebylo nutné zasáhnout je touto hnusnou věcí.
Za druhé jsem nenáviděl tu myšlenku,
že naše země bude první, kdo takovou zbraň použije".
Generál MacArthur, vrchní velitel spojeneckých sil v Pacifiku,
považoval bombu za naprosto zbytečnou
z vojenského úhlu pohledu.
Později řekl, že Japonci by kapitulovali už v květnu,
kdyby jim Spojené státy řekly, že si mohou ponechat svého císaře.
Opozice byla dostatečně obeznámena s tím,
že Groves vydal rozkaz,
aby se američtí velitelé v poli
vyjadřovali o bombách
v souladu s ministerstvem války.
Po třech letech toho největšího vypětí...
"Nechtěli jsme, aby MacArthur a jiní říkali,
že jsme mohli válku vyhrát bez té bomby."
Ironií osudu krátce po skončení války
generál Curtis "Démon" Lemay řekl...
"Dokonce i bez atomové bomby
a bez vstupu Ruska do války
by Japonsko kapitulovalo do dvou týdnů.
Atomová bomba neměla co do činění
s koncem války."
Plánovací komise vybrala několik míst
na japonské pevnině.
Stimson vyloučil Kjóto,
starobylé kulturní centrum, které tak bylo ušetřeno svého osudu,
i přes silné protesty Grovese.
Byla to Hirošima, na níž se nakonec dohodli.
Lemayovy bombardéry ponechaly město
záměrně nepoškozené,
aby zde USA mohly předvést sílu své nové zbraně.
6. srpna ve 2:45 v noci
tři bombardéry B-29 vzlétly z ostrova Tinian
a zamířily k Japonsku.
Vedoucí letadlo, Enola Gay,
neslo uranovou bombu "Little Boy" ("Chlapeček").
Pilot Paul Tibbets pojmenoval letadlo
po své matce.
Za šest a půl hodiny se Enola Gay
přiblížila ke svému cíli na dohled.
Město odsouzené k zániku leželo tiše
v záplavě ranního slunce.
300 tisíc civilistů,
43 tisíc vojáků
a 45 tisíc v Hirošimě otročících korejských dělníků
právě začínalo svůj den.
Cílem byl most nedaleko centra města.
V 8:15, přesně podle plánu,
dosáhlo obří letadlo bombardovací pozice
ve výšce 9,5 km
a při rychlosti 530 km/h.
Jakmile byla bomba vypuštěna, letadlo se prudce otočilo,
aby se dostalo co možná nejdále od místa výbuchu.
V poslední chvíli bombu zasáhl poryv větru
a odnesl ji směřem nad nemocnici Shima
ležící u jednoho z konců mostu.
Bomba padala téměř 8 km až do výšky 610 m,
kde se dvě oddělené masy uranu
srazily za rychlosti světla
a přeměnily se v energii.
Letadlo, vzdálené asi 14,5 km,
bylo zasaženo tlakovou vlnou.
Žár z místa výbuchu se rychle rozšířil do okolí
a zasáhl hustě obydlené centrum města.
Intenzivní žár a tlaková vlna
ničily budovy
a zapalovaly všechny trosky.
Bomba naprosto zničila území
v rozsahu přibližně 2 km všemi směry.
Po hodině a půl letu
ze vzdálenosti téměř 645 km
byla posádka pořád schopna vidět hřibovitý mrak
sahající nejméně do výšky 12 km.
V centru výbuchu, kde teploty dosahovaly až 3 000°C,
z lidí zbyla jen ohořelá doutnající torza,
když se jejich vnitřní orgány vypařily ve zlomku sekundy.
Desítky tisíc jich byly zabity okamžitě.
Odhaduje se, že 140 tisíc jich zemřelo do konce roku
a 200 tisíc do roku 1950.
USA oficiálně uvedly jen 3 243
zabitých japonských vojáků.
Mezi oběťmi bylo i 23 amerických válečných zajatců.
Ti z nich, co přežili výbuch,
pak byli místními přeživšími ubiti k smrti.
Poté, co bomba v Hirošimě explodovala,
Truman obešel na palubě lodi Augusta všechny členy posádky
a sděloval jim tu velkou novinu jako nějaký městský vyvolávač.
"Tohle je ta nejvýznamější věc v dějinách."
V reakci na to napsala
katolická sociální pracovnice a pacifistka Dorothy Dayová...
"Zabili jsme 318 tisíc Japonců.
Pan Truman jásal.
Prezident Truman... pravý člověk (angl. true man).
Je to zvláštní jméno, když se nad tím zamyslíme.
O Ježíši Kristu říkáme, že to byl pravý Bůh
a pravý člověk.
Truman je pravým člověkem této doby.
A proto jásal."
Ale Japonci nekapitulovali.
Stalin, plnící svůj slib Rooseveltovi,
přesunul 1,5 miliónu mužů
na východní frontu a 9. srpna zaútočil na Japonsko
na třech frontách v Mandžusku.
Byl to krvavý boj.
Kuantungská armáda byla již prakticky vymýcena.
Odhaduje se, že 700 tisíc Japonců bylo zabito, zraněno nebo zajato.
Stalin také zaútočil v Koreji,
na Kurilské ostrovy a na ostrov Sachalin.
Na tuto obrovskou historickou událost se často zapomíná,
protože později toho rána 9. srpna,
ještě předtím než Japonci stihli reagovat
na sovětskou invazi,
Spojené státy shodily druhou bombu,
implozní plutoniovou bombu s přezdívkou "Fat Man" ("Tlouštík"),
na město Nagasaki.
Ironií osudu explodovala nad největší katolickou katedrálou
v Asii se silou 22 kilotun.
40 tisíc lidí zemřelo na místě.
250 z nich byli vojáci.
Henry Wallace napsal o Trumanovi a Byrnesovi
do svého deníku 10. srpna,
den po Nagasaki...
"Je očividné, že přístup Trumana, Byrnese,
ministerstva války a ministerstva námořnictva
nakonec k válce přispívá."
Ani zpráva o Nagasaki,
ani chybné hlášení ministra armády Anamiho,
že USA mají ještě dalších 100 atomových bomb,
nepřivedlo Tokio o nic blíže k bezpodmínečné kapitulaci.
Koneckonců japonská města
byla srovnávána se zemí po celý rok 1945.
200 letadel a tisíce bomb
nebo jedno letadlo a jedna bomba...
Nebyl v tom pro ně moc velký rozdíl.
Pro japonské vůdce byla 9. srpna devastující zprávou
sovětská invaze.
Nagasaki bylo jen jedním z dalších zničených měst.
Ale Rudá armáda, snadno zdolávající japonské vojáky
v jejich nejbohatší kolonii,
loutkovém státě Mandžusku,
byla důvodem k poplachu.
Generál Kawabe, zástupce štábního velitele,
to vysvětlil...
"Povědomí o tom, že z Hirošimy
se stala kupa trosek,
se rozširovalo jen pozvolna.
V porovnání s tím byl sovětský vstup
do války velkým šokem,
protože jsme žili v neustálém strachu, že se tak stane.
A nyní jsme si živě představili,
že se ta obrovská Rudá armáda bojující v Evropě
obrací proti nám."
Premiér Suzuki řekl...
"Japonsko musí okamžitě kapitulovat,
nebo si Sovětský svaz vezme nejen Mandžusko,
Koreu a Karafuto, ale také Hokkaido.
To by zničilo samý základ Japonska.
Musíme ukončit válku,
až budeme moci jednat s USA."
Přísně tajná studie, kterou provedla v lednu 1946
zpravodajská služba operačního oddělení
ministerstva války, ve svém závěru říká...
"...v japonské vládě se použití atomové bomby Američany řešilo jen málo.
Shození bomby byla záminka, které se využilo... jako důvodu k ukončení války.
Ale je téměř jisté, že by Japonci kapitulovali hned po vstupu Ruska do války."
Nejen že by Sověti zničili jejich impérium,
ale také by bez rozpaků
zabili samotného císaře.
Koneckonců svého vlastního zavraždili v roce 1918.
14. srpna, 5 dní poté,
co byla druhá bomba shozena na Nagasaki,
a za stále zuřících zoufalých bojů
proti Sovětům, císař Hirohito
uplatnil své osobní pravomoce.
Po staletí žili japonští císaři
odděleně bez kontaktu se svým lidem
a uctívali je jako božské bytosti.
Ale nyní Hirohito
mluvil k Japoncům přímo
přes rádio a nařídil kapitulaci.
Bylo to vůbec poprvé,
co většina z nich slyšela hlas svého boha.
"Modleme se, aby tento mír
byl obnoven po celém světě
a aby ho Bůh zachoval
navěky.
Toto jednání je skončeno."
Díky hrůzám a krveprolitím druhé světové války
mnoho lidí zhrublo a stalo se necitlivými k utrpení druhých.
Freeman Dyson, budoucí renomovaný fyzik,
který byl členem Tygří letky
složené ze 300 britských bombardérů, to vysvětluje...
"Shledal jsem to pokračující masakrování
bezbranných Japonců
ještě odpornější než vraždění Němců,
ale stále jsem s tím nemohl přestat.
Tou dobou jsem už byl ve válce tak dlouho,
že jsem si jen stěží mohl vzpomenout na mír.
Žádný žijící básník nenašel slova,
která by popsala tu prázdnotu duše,
která mi dovolovala pokračovat v zabíjení bez pocitu nenávisti
a bez výčitek svědomí.
Ale Shakespeare tomu porozuměl
a vložil Macbethovi do úst tato slova...
"...Jsem v krvi už tak po krk daleko, že teď už nebrodit a vrátit se
je stejně těžké jako přebrodit."
V tomto duchu pak 85% americké veřejnosti
přesvědčených, že bomby ukončily válku,
tleskalo jejich použití.
Když byla bomba shozena,
válka už se stejně tak jako tak chýlila ke konci.
Šlo o výsledek špatného odhadu
japonského potenciálu? Chybovala v této oblasti naše výzvědná služba?
Bylo to založeno na teorii,
jež předpokládala, že naši vojáci podniknou invazi do Japonska
již za krátký čas
a odhadovalo se, že bude potřeba
okolo 1,5 miliónu mužů, aby mohli provést tuto invazi,
a s největší pravděpodobností by z nich půl miliónu skončilo zraněných
a 250 tisíc mrtvých.
A my jsme měli tuto novou silnou zbraň.
Bez rozpaků jsem ji použil,
protože válečná zbraň
je zbraní ničivou.
To je důvod, proč nikdo z nás nechce válku
a všichni jsme proti válce.
Ale když máte zbraň, se kterou můžete válku vyhrát,
byl byste hlupák, kdybyste ji nepoužil."
Trumanův odhad počtu amerických obětí
s ubíhajícími léty rostl.
Srpen 1945: "tisíce životů"
Prosinec 1945: "čtvrt miliónu životů našich mladíků stálo za ta dvě japonská města."
Listopad 1949: "500 tisíc amerických obětí"
Leden 1953: "až celý milión amerických a japonských obětí"
Duben 1959: "ta bomba zastavila válku a zachránila milióny životů"
Téměř o 50 let později v roce 1991
prezident George Bush pochválil Trumanovo
"těžké, rafinované rozhodnutí,
které ušetřilo milióny amerických životů".
Kontroverze atomových bomb
i nadále vířila americkou společností.
Protesty veteránské organizace American Legion,
letecké Air Force Association
a konzervativců z Kongresu
donutily Smithsonovo Muzeum letectví a kosmonautiky
zrušit v roce 1995 výstavu připomínající svržení bomb.
Mladý poručík Paul Fussell,
který byl v Pacifiku v době svržení bomb,
vydal v roce 1988 knihu "Díky Bohu za atomovou bombu",
v níž píše...
"I přes všechnu tu falešnou mužnost našich zevnějšků
jsme brečeli úlevou a radostí.
My budeme žít.
Nakonec se dožijeme dospělosti."
Jako milióny dalších z jeho generace
a milióny po nich
byl Fussell přesvědčen, že Truman a bomba
je zachránily od invaze do Japonska.
Ale připsat zásluhy na vítězství bombě
v určitém smyslu znamená urazit památku
mnoha mužů a žen, kteří položili své životy,
když celé roky bojovali, aby dosáhli japonské porážky.
Robert Oppenheimer se setkal s Henrym Wallacem
krátce po válce
a hluboce se trápil výsledným masakrem
desítek miliónů lidí.
Dříve toho roku informoval
špičky vojenského a civilního vedení,
že během tří let
by měly mít Spojené státy zbraně
až 7 tisíckrát silnější než bomba,
která zničila Hirošimu.
Navrhl mezinárodní kontrolu
atomové technologie, aby zmírnil sovětské obavy
ohledně úmyslů USA.
Wallace si napsal do svého deníku...
"Pocit provinění u jaderných vědců
je jednou z nejvíce šokujících věcí, co jsem kdy viděl."
Souhlasil s Oppenheimerem.
Co potřebovali, byla olivová ratolest.
A ta přišla z toho nejméně očekávaného místa.
Henry Stimson, "Plukovník",
byl opravdovým vojákem, veteránem,
ale bál se sil, které pomohl vypustit,
a nyní chtěl vrátit džina zpátky do lahve.
Začátkem září poslal Stimson
Trumanovi zprávu říkající, že bychom se Sověty
měli jednat jako se svými spojenci.
"Jestliže si tady tu zbraň vyzývaně
chováme na klíně, jejich podezření
a nedůvěra ohledně našich úmyslů a pohnutek
jenom poroste. To hlavní,
co jsem se za svůj dlouhý život naučil,
je, že jediný způsob, jak můžete učinit člověka důvěryhodným,
je věřit jemu samému.
A nejjistější způsob, jak ho učinit nedůvěryhodným,
je tím, že mu nevěříte a tuto nedůvěru mu dáte najevo."
Navrhl, aby USA demontovaly své atomové bomby v případě,
že by Sověti souhlasili, že obě země zakáží
výzkum jaderných zbraní.
A takto by se podřídili mezinárodnímu
systému kontroly.
Truman věnoval historickou schůzku svého kabinetu
dne 21. září 1945 - pro Stimsona to byla poslední -
diskuzi nad jeho návrhem.
Wallace se spojil se Stimsonem
a poukazoval na absurditu toho snažit se udržet
atomový monopol. "A pak jsem začal obšírně
popisovat celé vědecké pozadí projektu.
Popsal jsem to, jak zahraniční židovští vědci
už na to přišli dříve,
než je prezident získal na podzim roku 1939.
Poukázal jsem na míru, do jaké celý výzkum
vzešel z Evropy,
a že by bylo nemožné zabránit rozšíření,
bez ohledu na to, jak moc bychom se snažili."
Byrnes byl pryč v Londýně a ministr námořnictva James Forrestal
prohlásil, že Sovětům se nedá věřit.
"Rusové," řekl, "stejně jako Japonci
jsou v zásadě orientálního smýšlení."
Kabinet se ostře rozpoltil při projednávání Stimsonova návrhu,
díky kterému by se USA
bezvýhradně připojily na stranu mírotvorných států.
Ale Truman zaváhal a nakonec dal přednost
Byrnes-Forrestalově frakci, prosazující tvrdou, nekompromisní politiku.
Obávané a potencionálně sebevražedné závody ve zbrojení
tak budou pokračovat.
Když se Truman konečně sešel s Robertem Oppenheimerem
v říjnu 1945,
zeptal se ho, kdy Rusové
vyvinou svou vlastní atomovou bombu.
Oppenheimer nevěděl.
Truman odvětil, že on odpověď zná: "Nikdy."
Zcela překvapen prezidentovou neznalostí a agresivním postojem
a frustrován tím, že nechápe
vážnost vznikající krize,
Oppenheimer vyhrkl: "Pane prezidente,
cítím, že mám na svých rukou krev."
Truman vztekle odpověděl.
"Řekl jsem mu, že krev je na mých rukou
že je na mně se tím trápit."
Následně řekl Truman Dean Achesonovi...
"Nechci už toho zkurvysyna
v téhle kanceláři nikdy vidět."
Na Oppenheimera později útočili pravicový konzervativci,
že je špiónem Sovětského svazu
a byl terčem nespočtu vyšetřování
prováděných FBI.
V roce 1954 mu byla odebrána bezpečnostní prověrka.
Jeho skutečným zločinem v očích amerických úřadů
bylo to, že se stavěl proti zkonstruování nové vodíkové bomby,
kterou považoval za zbraň genocidy.
Zcela naopak, než věřili Trumanovi nejbližší spojenci,
shození atomových bomb
na Hirošimu a Nagasaki
neučinilo Sovětský svaz
o nic více poddajným.
Sovětské síly okupovaly severní polovinu
Korejského poloostrova
tváří v tvář jednotkám USA okupujícím jižní čast.
Korea se později stane hlavním vyvrcholením
studené války, která zachvátí svět
na dalších 50 let.
Ale shození bomb ve velkém
vyvolávalo v Sovětech děsivé představy.
Syn budoucího ministra zahraničí Andreje Gromyka,
Anatol, vzpomínal, jak mu otec vyprávěl,
že Hirošima zamotala sovětskému armádnímu velení hlavu.
V Kremlu panovala nervozita.
Nedůvěra vůči spojencům rychle rostla.
Kolovaly názory,
že by se armáda měla nechat roztažená
po celém území, aby udržela kontrolu
a aby zmenšila ztráty při dalším potencionálním atomovém bombardování.
A v čem mnozí spatřují krutou ironii osudu,
Japonci si nakonec směli ponechat svého císaře,
jehož zachování mnozí experti považují za základ
poválečné stability v Japonsku.
Truman za toto rozhodnutí netrpěl
žádnými politickými následky.
Jak jste to dokázal? Jak si udržujete
svou vyrovnanost? Jak se vám v noci spí?
Se spaním nemám žádné potíže.
Po celý svůj život, když nastane čas
učinit rozhodnutí, tak ho učiním.
A už na to nemyslím a jdu dělat něco jiného.
Máte nějaký důvod se podle historických zkušeností domnívat,
že tato nová a děsivá vodíková zbraň
nebude použita?
Doufám, že nikdy nebude muset být použita,
protože věřím, že udržíme svět v míru,
a tak to nebude nutné.
Pokud se ale svět někdy dostane do válečné vřavy,
bude použita. Tím si můžete být jist.
Jak Truman sám předvídal,
proces, který spustil, bude skutečně ohrožovat
budoucí existenci života na této planetě.
Dokonce i útočný Winston Churchill
měl výčitky svědomí.
Když navštívil Trumana na konci jeho prezidentského období,
Margaret, prezidentova dcera,
popsala následující scénu...
"Všichni byli dobře naladěni,
obzvláště tatínek.
Pan Churchill se k němu z ničeho nic otočil a řekl...
"Pane prezidenta, doufám, že máte připravenou odpověď
pro chvíli, až budeme spolu stát před svatým Petrem
a on řekne: "Chápu to tak,
že vy dva jste zodpovědní za shození atomových bomb.
Co můžete říct na svou obhajobu?"
Ačkoliv Harry Truman opouštěl úřad
s tak nízkou popularitou, že jen George W. Bush
se mu od té doby dokázal přiblížit,
je nyní široce vnímán jako téměř dokonalý prezident
a běžně vychvalován
jak republikány, tak demokraty.
Bývalá poradkyně prezidenta pro národní bezpečnost
a ministryně zahraničí Condoleezza Riceová,
o které Bush řekl:
"Řekla mi všechno, co vím o Sovětském svazu",
jmenovala Trumana jako svého "muže století"
pro časopis Time.
Trumanova biografie od Davida McCullougha z roku 1993,
která si našla hodně čtenářů a vynesla mu Pulitzerovu cenu,
byla následovana filmem, který obdržel cenu Emmy za nejlepší TV film
a byl v roce 1995 vysílán na stanici HBO,
kde ho zhlédly milióny.
První bomba bude připravena
koncem prvního srpnového týdne.
Japonci vědí, že jsou nahraní.
Proč to neukončí?
Jejich strategií je protahovat válku
bez ohledu na ztráty do té doby,
než dáme souhlas, že císař může zůstat na trůně.
Budou to protahovat všemi prostředky, co budou nutné.
Jen nebudou kapitulovat.
Někteří z vědců,
co bombu vytvořili,
si myslí, že by neměla být nikdy použita.
Opravdu?
A k čemu si myslí, že jsme ji asi kruci stavěli?
Co se vynalezne, nejde odvynalézt, Henry.
A co ten nápad, že tam Japoncům jednu odpálíme, aby viděli?
Co se stalo s tím nápadem?
Pane prezidente,
já se můžu vyjadřovat pouze k vojenským otázkám.
Musíme použít zdrcující sílu,
abychom rozdrtili japonskou armádu
a zničili jejich vůli dále válčit.
V mýtu, který film vytváří,
jsou Henry Stimson a generál George Marshall
zobrazeni, jako by shora shlíželi na chudáčka
malého Trumana,
který se snaží sledovat své mravní přesvědčení.
Ale jejich skutečné postavení, co se týče bomby a Japonska,
bylo trochu jiné.
Za použití běžných zbraní zemřelo při bombardování Drážďan
30 tisíc lidí za jednu noc.
Tokio je naprosto zničené
a téměř nikdo v něm není.
Napočítali tam 100 tisíc mrtvých.
Přijde mi, že jestli existoval bod,
kdy jsme se měli otočit a jít zpět,
už jsme ho dávno minuli.
Pokud neshodím tu bombu,
o tolik víc našich mladíků
zahyne při invazi do Japonska.
Zahynou i jejich muži, ženy a děti.
Jak bych se pak, až by to skončilo,
mohl postavit před lidi
a říct jim, že jsem měl zbraň,
která by pravděpodobně ukončila válku mnohem dříve
a ušetřila životy jejich milovaných,
ale já se rozhodl ji nepoužít?
Ve filmu je sovětský úhel pohledu
zcela ignorován
a postavy Henryho Wallace a Jimmyho Byrnese
nejsou zahrnuty.
Ale skutečný Harry Truman byl mnohem temnější
než McCulloughův tragický hrdina.
Ač to popíral, jeho chybné a tragické
rozhodnutí použít bombu proti Japonsku
bylo ve skutečnosti zamýšleno jako tvrdé
a naprosto zbytečné varování,
že se Spojené státy nenechají svázat
humanitárními ohledy
při použití takových bomb proti Sovětskému svazu,
jestliže bude pokračovat ve svém vměšování se do Evropy a Asie.
Nicméně sám
Truman věděl, že začíná proces,
který by mohl ukončit život na této planetě,
jak ostatně sám nejméně třikrát přiznal.
A přesto postupoval riskantně.
Zbytečné zabíjení lidí je válečný zločin.
Hrozba vyhlazením je pak ještě mnohem, mnohem horší.
Tomu Henry Wallace rozuměl hlouběji
než kterýkoli jiný člen vlády.
Muž, který udělal maximum pro to,
aby monopol USA v oblasti atomových zbraní skončil,
byl historií téměř zapomenut.
Henry Wallace, americký ministr obchodu,
byl prezidentem Trumanem zavolán do Bílého domu.
Veřejně hájil smířlivější postoj
vůči Rusku. Prezident, který čelil veřejné kritice
své zahraniční politiky
od člena svého vlastního kabinetu,
požádal a posléze přijal Wallaceho rezignaci.
"Drahý Harry,
podle tvého požadavku
ti předkládám svou rezignaci.
Budu i nadále pokračovat v boji za mír.
Jsem si jist, že to schvaluješ
a přidáš se ke mně
v tomto velkém snažení."
Odeslání rezignačního dopisu
je posledním úředním úkonem člena kabinetu,
který byl jmenován již za Rooseveltovy éry.
A je konec.
A tak se pan Wallace po 13 letech
strávených ve vládě vydává na procházku
ze svého kabinetního křesla na lavičku v parku.
Bude pokračovat ve svých útocích
na politiku ministra Byrnese v Paříži,
ale právě teď muž,
který předpověděl Americe 60 miliónů pracovních míst,
vypadá být příliš zaneprázdněn čtením inzerátů.
Po svém odchodu z vlády roku 1946
kandidoval na prezidenta v roce 1948
za nově zformovanou
Progresivní stranu.
Jejich poselství míru nebylo v časech rostoucího napětí
vyslyšeno.
Truman a tisk na něj opakovaně útočili
jako na komunistického sympatizanta
a Wallace získal méně než 3% hlasů.
Po volbách odešel do důchodu.
Během své kampaně byl stále více obviňován z ukrývání komunistů
a nakonec se zpronevěřil svým zásadám,
když podlehl tlakům za války v Koreji
a v McCarthyho období
a Sověty hlasitě odsoudil.
Ale svých progresivních ideálů se pevně držel,
když později odsoudil zapojení se USA ve Vietnamu.
Žil klidným životem na své farmě na severu státu New York,
kde zemřel roku 1965.
Jistou ironií je, že úspěch amerického kapitalismu se ukázal na společnosti
Hi-bred Corn Company, kterou Wallace založil v roce 1926,
když byla koncem 90. let prodána společnosti Dupont Corporation
za více než 9 miliard dolarů.
Trošku hořkosladká připomínka těm,
kteří Wallace opakovaně očerňovali
jako naivku a komunistu.
Zůstal jedním z opomíjených hrdinů druhé světové války,
který světu ukazoval laskavější vizi Ameriky.
Ačkoli jeho vize byla často v protikladu s realitou,
nikdy nezemřela.
Následoval stopy svých předchůdců
a sám pokračoval v pokládání základů,
na něž pak další navázali.
Franklin Roosevelt řekl...
"Žádný muž nebyl více Američanem než Wallace."
Ale jen málokdo si dnes pamatuje, jak blízko byl
Wallace k nominaci na viceprezidenta
oné vášnivé noci v Chicagu
v červenci 1944.
Zde se Roosevelt dopustil největší chyby
své jinak skvělé kariéry,
když podlehl stranickým šéfům podporujícím Harryho Trumana.
Mohl jim vzdorovat a s podporou lidí
učinit Wallace svým viceprezidentem.
Ale byl unaven obranou své vize
světového míru.
Velmi unaven a blízko smrti.
Tento smutný moment jasně ukazuje
na omylnost provázející člověka celými dějinami.
"Selhat není tragické,
být člověkem ano."
Jak by asi tato země vypadala,
kdyby po Rooseveltovi v dubnu 1945 nastoupil Wallace
místo Trumana?
Nedošlo by ke shození atomových bomb?
Mohli bychom se vyhnout závodům v jaderném zbrojení a studené válce?
Triumfovala by občanská práva a práva žen
hned bezprostředně po válce?
Mohl kolonialismus skončit o desítky let dříve
a plody vědy a průmyslu by byly
rozděleny rovnoměrně po celé planetě?
Nikdy se to nedozvíme.
Někteří mluví o americkém století.
Já říkám, že století, do kterého vstupujeme,
století, které vyjde z této války,
může a musí být
stoletím prostého člověka.
Jestliže skutečně uvěříme tomu, že bojujeme
za mír všech lidí,
všechno ostatní se stane snadným.
Překlad: September a David83
Best watched using Open Subtitles MKV Player